ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2021 р.	Справа № 520/13806/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Кухар М.Д.) від 09.12.2020 року по справі № 520/13806/2020
за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  
до Головного управління ДПС у Харківській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення:
-№0067171-5606-2030 від 30.05.2019 року на суму 31072,16 грн. за податковий період - 2018 рік;
-№0067172-5606-2030 від 30.05.2019 року на суму 15358,31 грн. за податковий період - 2018 рік.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області, якими позивачу нараховані  податкові зобов`язання на нерухоме майно,  відмінне від земельної ділянки -  є незаконними та такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства, отже підлягають скасуванню, оскільки через те, що всі об`єкт нерухомості, на які виписані податкові повідомлення-рішення є будівлями промисловості та до них застосовується пільга з оподаткування відповідно до абз. «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України. З приводу об`єкта нерухомості за адресою АДРЕСА_1 (комплекс, майновий, загальна площа 3338,4 кв.м) позивач вказав, що такого об`єкту оподаткування взагалі немає у зв`язку з тим, що його було знесено та розпочато будівництво, яке триває і до цього часу. При цьому, позивач оскаржив в адміністративному порядку спірні податкові повідомлення-рішення, однак, у передбачений законодавством термін рішення за результатом розгляду скарги позивачем отримано не було, що свідчить про задоволення скарги.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 30.05.2019р. №0067171-5606-2030, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за нерухоме майно, у розмірі 31072,16 грн. за період 2018 рік.
У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.
Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 1051,00 грн. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач та відповідач подали апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповноту дослідження доказів та неправильне встановлення обставин справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0067172-5606-2030 від 30.05.2019 року на суму 15358,31 грн. за податковий період - 2018 рік.та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Вказує, що за наслідком адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення №0067172-5606-2030 від 30.05.2019 року позивачем у визначений Податковим кодексом України строк жодного рішення про наслідки розгляду скарги отримано не було, що свідчить про задоволення відповідної скарги. А тому висновки суду про відмову в задоволенні вказаної частини позовних вимог є помилковими.
Відповідач в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, просить скасувати його та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Зазначив, що оскільки згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру об`єктів нерухомого майна ITC «Податковий блок» нежитлові будівлі за адресою АДРЕСА_1 належали позивачу на праві приватної власності, то позивач повинен сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. З приводу посилання суду на знищення об`єкту нерухомого майнавідповідач вказав, що відповідний документ про припинення права власності виданий лише у 2019 році.
Сторони про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.
У судовому засіданні представники сторін підтримали свої правові позиції по справі.
Головне управління ДПС у Харківській області подало клопотання, в якому просило замінити відповідача - Головне управління ДПС у Харківській області (ЄДРПОУ 43143704) на його правонаступника Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (ЄДРПОУ 43983495).
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, вважає, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2020 № 893 "Про деякі питання територіальних органів Державної податкової служби", наказом Державної податкової служби України від 30.09. 2020 № 529 "Про утворення територіальних органів Державної податкової служби" утворено Головне управління ДПС у Харківській області як територіальний орган ДПС, утворений на правах відокремленого підрозділу.
Згідно з ч. ст. 52 КАС України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне клопотання про заміну відповідача у справі задовольнити, замінити Головне управління ДПС у Харківській області (ЄДРПОУ 43143704) на його правонаступника Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (ЄДРПОУ 43983495).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційних скарг та відзиви на них, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу у 2018 році на праві приватної власності належали об`єкти нерухомості:
- нежитлова будівля літ. «Т» загальною площею 1650,1 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу №15 від 10.03.2016 р., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №55118427 від 15.03.2016 р., договором купівлі-продажу земельної ділянки №15/17 від 18.04.2017 р., Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-6303877322017 від 22.02.2017 р., технічним паспортом на виробничий будинок (нежитлова будівля виробничий комплекс по виготовленню засобів власної гігієни та косметики), виготовленим 24.03.2016 р. та технічним паспортом на виробничий будинок (нежитлова будівля виробничий комплекс по виготовленню засобів власної гігієни та косметики), виготовленим 11.01.2019 р. (а.с.35 -39);
- комплекс, майновий, загальною площею 3338,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу №4651 від 10.12.2013 р., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №14300893 від 10.12.2013 р. та технічними паспортами на виробничі будинки (пташник «З», пташник «Ж», пташник «Є»), виготовлені 25.08.2009 р. (а.с.40-49).
Головним управлінням ДПС у Харківській області   винесені податкові повідомлення-рішення, якими нараховані податкові зобов`язання за податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2018 рік:
- №0067171-5606-2030 від 30.05.2019 року у сумі 31072,16 грн.;
- №0067172-5606-2030 від 30.05.2019 року у сумі 15358,31 грн.
Позивач оскаржив вказані податкові повідомлення-рішення в адміністративному порядку, подавши відповідну скаргу, за наслідками якої, рішенням ДПС України від 27.01.2020 № 3250/6/99-00-08-05-04-06 податкові повідомлення-рішення залишені без змін, а скарга без задоволення.
Не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями–рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що встановлена під час розгляду справи відсутність у спірний період в натурі нежитлових приміщень належних позивачу: комплексу, майнового (пташник «З», пташник «Ж», пташник «Є»), загальною площею 3338,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , свідчить про неправомірність нарахування податкового зобов`язання за податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2018 рік на підставі податкового повідомлення-рішення №0067171-5606-2030 від 30.05.2019 року у сумі 31072,16 грн.
При цьому, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0067172-5606-2030 від 30.05.2019 року на суму 15358,31 грн., суд дійшов висновку про наявність у позивача  відповідного обов`язку зі сплати податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомостіза нерухоме майно, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .
Колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції , виходячи з наступного.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються     Податковим кодексом України (далі – ПК України).
Відповідно до пп. 10.1.1 п. 9.1 ст. 9 Податкового кодексу України, до місцевих податків належить, зокрема, податок на майно.
Згідно п.п.16.1.4 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України, платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та в розмірах, встановленим цим Кодексом та законами з питань митної справи, що повністю узгоджується з приписами ст. 19 Конституції України щодо обов`язку кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 № 71-VIII, набрав чинності з 01.01.2015 (Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Згідно ст. 265 Податкового кодексу податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.
Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.
Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункт 266.1 статті 261 ПК України).
Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України, сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.
Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).
Підпунктом 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України встановлено податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Підпункт "є" підпункту 266.2.2. пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. Системне тлумачення пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України дає підстави для висновку про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є, зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами "е" та "і", на відміну від пункту "є". Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування ("д"), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу ("е"), сільськогосподарський товаровиробник ("ж"), громадські організації інвалідів та їх підприємства ("з"), релігійні організації ("и")), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання ("ґ"), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів ("і"), будівлі промисловості ("є") тощо).
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Податкового кодексу України, податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 Податкового кодексу України).
Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.
Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
Суд зазначає, що обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Прислівник «зокрема» вживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, однак таке вживання не означає присвоєння ознаки окремо виділених видових складових (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) загальній (родовій) категорії - будівлі промисловості, оскільки не поглинає чи узагальнює, а виокремлює.
Поряд з цим конструкція згаданих правових норм дозволяє суду застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування - предмета «будівлі промисловості», оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та оскільки відсутні положення, які є винятком із загального правила.
При цьому застосовування системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення дозволяє дійти до наступних висновків.
Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «ґ» підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств ( підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.
Отже, застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, а саме у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Вищенаведений правовий висновок було сформульовано Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі №820/3556/17.
У цій постанові судова палата частково відступила від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15 травня 2018 року (справа №806/2676/17), а саме в частині, що застосування підпункту "є" підпункту266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та перебування у власності промислових підприємств.
Таким чином, перебування нерухомого майна у власності фізичної особи не є перешкодою для застосування положень підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, у разі якщо такі об`єкти використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Отже, на підставі вищевикладеного, правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати є правовий статус будівлі.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах    від 10 квітня 2020 року у справі №823/1751/17 та від 24 липня 2020 року по справі №500/90/19, яка в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України має бути врахована судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Під час судового розгляду справи судом встановлено, що підставою виникнення права власності у позивача на комплекс, майновий, загальною площею 3338,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є договір купівлі-продажу №4651 від 10.12.2013, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №14300893 від 10.12.2013 та технічними паспортами на виробничі будинки (пташник «З», пташник «Ж», пташник «Є»), виготовленими 25.08.2009.
Водночас, судом першої інстанції встановлено, що в 2015 виробничі будинки (пташник «З», пташник «Ж», пташник «Є») були знесені та у 2016 році на вказаній земельній ділянці розпочато нове будівництво виробничо-складського комплексу, яке триває до цього часу.
Вказані обставини підтверджуються декларацією про початок виконання будівельних робіт, а саме, будівництва виробничо-складського комплексу по АДРЕСА_1 , зареєстрованої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області 04.07.2016 №ХК 083161861327.
Відповідно до долученого до матеріалів справи договору підряду №08/09 від 08.09.2014, ТОВ «Рисайклменг Партнер УП» (підрядник) зобов`язується виконати роботи по демонтажу пташників по АДРЕСА_1 . ФОП ОСОБА_1 (замовник) зобов`язується надати підряднику будівельний майданчик, забезпечити можливість здійснювати роботи на ній та оплатити в строки та на умовах, передбачених вказаним Договором. Згідно акту прийому-передачі робіт №ОУ від 07.12.2014 підрядником здійснені роботи згідно договору від 08.09.2014(а.с.25-28).
Згідно довідки Комунального підприємства Технічної інвентаризації «Інвенрос» №7674-Г від 31.01.2019, майновий комплекс (пташник «З», пташник «Ж», пташник «Є»), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , при обстеженні на місці, згідно акта поточних змін від 20.12.2018 встановлено, що пташники «Є,Ж,З» знесені. 
Крім того, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №157876472 від 28.02.2019 внесено відомості про знищення об`єкта нерухомого майна, а саме, комплексу, майнового, загальною площею 3338,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Тобто, нежитлові приміщення належні позивачу, а саме  комплексу, майнового (пташник “З”, пташник “Ж”, пташник “Є”), загальною площею 3338,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 2015 рік та на момент прийняття оскаржуваного податкового повідомлення – рішення відсутні в натурі. 
Позивачем реєстрація припинення права власності на вказаний об`єкт була проведена несвоєчасно, лише 28.02.2019 року. 
Разом з цим, судом першої інстанції було вірно визначено, що оскільки  за приписами п.п.266.2.1. п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкт нерухомості, його наявність в натурі, а тому факт наявності запису про право власності на об`єкт за його відсутності в натурі та несвоєчасне внесення запису про припинення права власності не є підставою для нарахування податку.
На підставі вищенаведеного, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції, що нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за відсутності основної складової нарахування такого податку - його об`єкту у вигляді нежитлової нерухомості є неправомірним, а тому податкове повідомлення-рішення  від 30.05.2019р. №0067171-5606-2030 є протиправним та підлягає скасуванню.
Доводи апеляційної скарги відповідача щодо наявності у позивача права сплачувати податок  на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянкиза майновий комплекс (пташник «З», пташник «Ж», пташник «Є»), загальною площею 3338,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , колегія суддів вважає помилковими з вищезазначених підстав та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції  про протиправність податкового повідомлення-рішення.
Перевіряючи наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0067172-5606-2030 від 30.05.2019 року на суму 15358,31 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3 ст. 308 КАС України).
Так, посилаючись на протиправність вказаного податкового повідомлення-рішення позивач в апеляційній скарзі посилається виключно на те, що за наслідками проведеної позивачем процедури адміністративного оскарження скарга вважається повністю задоволеною.
Перевіряючи обґрунтованість вказаних доводів скаржника, колегія суддів дійшла висновку про наступне.
Відповідно до пункту 56.1 статті 56 Податкового кодексу України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.
У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення (п. 56.2ст. 56 ПК України).
Відповідно до приписів пункту56.3статті56 ПК України, скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту44.6статті 44 цьогоКодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.
Скарги на рішення державних податкових інспекцій подаються до контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів.
Скарги на рішення контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць подаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику.
Водночас, приписами пунктів56.8,56.9статті56 ПК України встановлено, що контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.
Керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.
Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.
Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту.
Як встановлено під час розгляду справи, не погоджуючись із правомірністю податкового повідомлення-рішення позивач звернувся до податкового органу із скаргою від 29.11.2019 року (вх.№ДПС №14056/6 від 02.12.2019 року). 
Керуючись положеннями п.п. 56.9 ст. 56, рішенням ДПС від 12.1.22019 року №12819/6/99-00-08-05-04 продовжено строк розгляду скарги до 30.01.2020 року (включно). 
27.01.2020 року ДПС прийнято рішення №3250/6/99-00-08-05-04-06, яким оскаржувані податкові повідомлення-рішення залишені без змін, а скаргу – без задоволення.
Як вказував представник відповідача, вищевказані рішення направлялись позивачу засобами поштового зв`язку, проте були повернуті «за закінченням строку зберігання», про що свідчать наявні в матеріалах справи копії конвертів.
При цьому, колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги позивача відносно того, що у скарзі вказано адресу « АДРЕСА_3 », а рішення ДПС були направлені на адресу « АДРЕСА_3 », проте, вважає за необхідне вказати, що певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися, наприклад, процедури його ухвалення. Саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.
Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.
Фундаментальне порушення – це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення.
Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.
Отже, колегія суддів, не применшуючи значення необхідності дотримання встановленої законодавством процедури ухвалення того чи іншого рішення, вважає, що порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.
Аналогічний вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу. По суті, ЄСПЛ у своїх рішеннях акцентує увагу на необхідності з`ясувати, «чи перетворили допущені порушення (в контексті конкретних обставин справи) судовий розгляд у цілому на несправедливий». При цьому, як свідчить практика ЄСПЛ, навіть виявлення судом серйозних (чи вагомих), на його думку, порушень права на справедливий судовий розгляд, допущених національними судами, не завжди тягне загальну оцінку проведеного судового розгляду та ухваленого підсумкового рішення як несправедливого.
Інакше кажучи, за принципами, що сповідує ЄСПЛ, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
Вказаний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 26.06.2019 року по справі №1640/3394/18.
Враховуючи наведене, приймаючи до уваги факт прийняття ДПС рішень за наслідками розгляду скарги позивача та вчинення ним дій щодо їх направлення платнику податків, колегія суддів дійшла висновку, що допущена помилка в адресі отримувача не може свідчити про пасивну поведінку суб`єкта владних повноважень, що має наслідком наявність встановлених ст. 56 ПК України підстав вважати скаргу позивача повністю задоволеною.
В зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що податкове повідомлення-рішення №0067172-5606-2030 від 30.05.2019 року є чинним.
При цьому, позивач скористався правом на оскарження вказаного податкового повідомлення-рішення у судовому порядку.
Інших доводів щодо протиправності вказаного податкового повідомлення-рішення апеляційна скарга не містить.
За таких обставин, керуючись положеннями ст. 308 КАС України,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційних скарг їх не спростовують з наведених вище підстав.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки рішення суду першої інстанції скасуванню в апеляційному порядку не підлягає, відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.
Відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Харківській області залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 року по справі №520/13806/2020 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.Г. Подобайло    А.М. Григоров   	

Повний текст постанови складено  03.06.2021 року