ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 915/1562/18	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Ярош А.І.
суддів: Принцевської Н.М., Діброви Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного підприємства Фірми “ІНТЕР-В” 
на рішення господарського суду Миколаївської області від 11 грудня 2020 року
у справі № 915/1562/18
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “КОЛОС ШИПУВАТОГО”
до відповідача: Приватного підприємства Фірми “ІНТЕР-В”
про: стягнення заборгованості,
( ОСОБА_1 , господарський суд Миколаївської області, повний текст 21.12.2020 року)

ВСТАНОВИВ:

10.12.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю “КОЛОС ШИПУВАТОГО” звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Приватного підприємства Фірми “ІНТЕР-В” 172394,52 грн заборгованості за договором купівлі-продажу №2609/16-01 від 26.09.2016, з яких: 100000,00 грн основного боргу, 72394,52 грн пені.
Згідно заяви про уточнення позовних вимог від 11.02.2019, позивач просив стягнути з відповідача суму основного боргу 100 000 грн., пеню - 17682,19 грн., інфляційні нарахуванні - 24906,05 грн. 3% річних - 6032,88 грн.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що ним, на виконання умов договору №2609/16-01 від 26.09.2016 за видатковою накладною №6 від 27.09.2016 відповідачу було поставлено 50 тон озимої пшениці на загальну суму 200000,0 грн. Відповідач, в порушення умов договору, оплату поставленого товару здійснив частково, перерахувавши позивачу 40000,0 грн по платіжному дорученню №850 від 27.09.2016 та ще 60000,0 грн по платіжному дорученню №876 від 07.10.2016. Решта заборгованості не погашена, що стало підставою для звернення до суду.
Рішенням господарського суду Миколаївської області від 11 грудня 2020 року у справі № 915/1562/18 позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Приватного підприємства Фірми “ІНТЕР-В” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “КОЛОС ШИПУВАТОГО” 100000,00 грн основного боргу, 156,16 грн – 3% річних, 14812,32  витрат на проведення експертизи та 1502,34 грн. судових витрат. В решті позовних вимог відмовлено.
Приймаючи рішення, суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини з усної угоди поставки, підтвердженням якої є видані продавцем документи (видаткова накладна), яка містить відомості про кількість товару, ціну та загальну суму поставки.  
Беручи до уваги наявну у матеріалах справи видаткову накладну №6 від 27.09.2016 на суму 200000,0 грн, яка містить печатку підприємства-відповідача; зареєстровану ТОВ «Колос Шипуватого» податкову накладну №6/2 від 27.09.2016 (т.1 а.с.45) та Декларації з податку на додану вартість за вересень 2016 року і сплату податку платником ТОВ «Колос Шипуватого»; докази часткової оплати відповідачем товару, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що факт поставки позивачем відповідачу 50 тон озимої пшениці вартістю 200000,0 грн є більш вірогідними, ніж протилежні твердження відповідача.
При цьому, на думку суду, висновок експертизи про те, що підпис на видатковій накладній №6 належить не директору ППФ «Інтер-В», не може спростувати факт отримання відповідачем товару, за умови наявності на ній відтиску належної відповідачу печатки та можливості отримати товар іншою особою, крім директора підприємства.
Не погодившись із вказаним рішенням, Приватне підприємство «Інтер-В» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Миколаївської області від 11.12.2020 року по справі №915/1562/18 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, без належного вивчення всіх обставин справи та врахування доводів, наведених Відповідачем щодо відсутності в матеріалах справи належних доказів щодо фактичного відвантаження товару (безтоварності операції), відображеної в наданій Позивачем видатковій накладній №6 від 27.09.2016.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що під час прийняття судом рішення не враховано ряд обставин, що були з`ясовані під час розгляду справи. 
Так, 08.09.2020 року представник Позивача підтвердив суду, що Директор Відповідача - Кучеренко В.П. ім`я, якого зазначено в видатковій накладній №6 від 27.09.2016, особисто товар на складі Позивача 26.09.2016 року не отримував, товар нібито був переданий особі, яка йому невідома, завантажений в транспортний засіб, що прибув, а видаткова накладна № 6 від 27 вересня 2016 року (надалі накладна) була сформована після відвантаження товару в автомобіль та надіслана поштою. Марка та номер автомобіля, в який був завантажений товар Позивачеві невідомі.
Водночас висновком почеркознавчої експертизи, проведеної в межах розгляду справи, що розглядається підтверджено, що підпис в накладній, в договорі № 2609/16-1 від 26.09.2016 року та додатку до нього не належить директору відповідача Кучеренко В.П.
Апелянт вважає, що залучена Позивачем видаткова накладна не може мати статусу первинного документу в розумінні вимог діючого законодавства оскільки в ній відсутня інформація, що падала б змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції та наявність у неї відповідних повноважень, а відтак в силу наведених вище правових норм, такий документ не є належно оформленим первинним документом для підтвердження факту здійснення поставки за видатковою накладною.
Крім того, судом зазначено, що печатка відноситься, до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин з посиланням на правову позицію Верховного Суду щодо проставлення печатки однієї із сторін на спірних документах, що викладено в постанові від 23.07.2019 у справі №918/780/18. Однак, аналізуючи вказане судове рішення слід відмітити, шо з фабули справи вбачається, що в даному випадку не спростовувався факт підписання правочину саме директором Позивача та спір розглядався стосовно перевищення своїх повноважень останнім під час підписання відповідної угоди.
В справі, що розглядається, судом не встановлено, чий підпис проставлено в видатковій накладній №6 від 27.09.2016 року та кому було передано товар під час відвантаження, де та з яких складських приміщень Позивача відбувалася передача Товару.
Позивачем належними та допустимими доказами не доведено реального руху активів (пшениці озимої) за наслідками відвантаження Відповідачу. 
За відсутності даних про особу, що отримала Товар від Позивача в тому числі відсутності Довіреності на отримання ТМЦ, виданої Відповідачем, видаткова накладна, що покладена в основу оскаржуваного рішення не може бути належним та допустимим доказом відвантаження товару в розумінні ст. 77 ГПК України.
Апелянт зауважує, що Позивач звернувся до суду ще в грудні 2018 року, тобто на той час коли строк зберігання складських та бухгалтерських документів стосовно спірної операції ще не сплив.  Однак до матеріалів справи Позивачем не надані документи ( акти) знищення вказаних документів, та як наслідок висновок суду про їх відсутність є передчасним та не доведеним з боку Позивача.
Визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, Позивач повинен довести суду окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: наявність зареєстрованих складських приміщень, де зберігався відпущений товар, обставини зберігання та відвантаження товару зі складу Позивача, проведення лабораторних аналізів якості товару під час його відвантаження, здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною).
Перевіркою Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна Відповідачу не вдалося встановити наявність складських приміщень за адресою наведеною Позивачем в тексті залученого до матеріалів тексту договору № 2609/16-01 від 26.09.2016 року за адресою вул. Колгоспна, 20 с. Шипувате, Великобурлуцький район, Харківська обл.
Товар безпосередньо на складі Позивача без належним чином оформленої довіреності міг отримати лише керівник підприємства. Тобто особа - представник, що отримував товар за відсутністю керівника повинен був надати Позивачеві відповідну довіреність та лише після цього Позивач повинен був здійснювати відвантаження товару. Така довіреність в матеріалах справи відсутня. Кому та в який транспортній засіб Позивачем було відвантажено товар невідомо. Не наведено Позивачем і будь яких інших доказів реального руху, документального підтвердження відвантаження товару зі свого складу.
Скаржник зауважує, що  посилання позивача про відвантаження товару зі складу, розташованого за адресою с Шипувате, вул. Колгоспна, 20 є непідтвердженим, оскільки  за вказаною адресою відсутні складські приміщення, а знаходиться будівля телятника.
Крім того, оскільки під час розгляду справи представник Позивача підтвердив, що директор ПП Фірма «Інтер-В» товар зі складу Позивача не отримував, висновки експертизи, проведеної в рамках розгляду справи свідчать, що підпис у видатковій накладній № 6 від 27 вересня 2016 року не належить Кучеренко В.П., дані про те кому була передана Позивачем пшениця в кількості 50 тн в матеріалах справи відсутні,, посилання лише на виписану Позивачем в односторонньому порядку податкову накладну не може свідчити про факт відвантаження товару.
Окремо скаржник наголошує, що крім суми боргу судом в резолютивної частині рішення (без - будь якого обґрунтування в мотивувальної частині) стягнуто з Відповідача на користь Позивача 14812,32 витрат на проведення експертизи, проте експертиза по справі здійснювалась за ініціативою Відповідача та саме Відповідачем були оплачені в повному обсязі рахунки надані експертною установою в загальній сумі 21590 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень № 155 від 03.07.2019 року та № 263 від 04.09.2019 року , що додаються до цієї скарги. Враховуючі наведене в цієї частині рішення суду також підлягає скасуванню.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.02.2021 року було відкрито апеляційне провадження по справі №915/1562/18 та вирішено розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників процесу. Встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання копій іншим учасникам справи; заяв чи клопотань стосовно процесуальних питань (призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення у справі спеціаліста, перекладача, вжиття заходів забезпечення позову, відводів, затвердження мирових угод тощо). 
12.03.2021 року до суду від ТОВ «Колос Шипуватого» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому з доводами вказаними в апеляційній скарзі ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА ФІРМА «ІНТЕР-В» не згоден, вважає оскаржуване рішення Господарського суду Миколаївської області обґрунтованим, ухваленим з повним та всебічним з`ясуванням всіх обставин справи, та просить Апеляційну скаргу Приватного підприємства Фірми «ІНТЕР-В» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.12.2020 року по справі №915/1562/18 без змін.
05.03.2021 до суду надійшли письмові пояснення від апелянта з доданою копією ухвали Верховного суду від 14.01.2021 по справі №910/23097/17.
Судова колегія зауважує, що відповідно до ч.4 ст.236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Однак, апелянт помилково посилається на висновки , викладені в ухвалі Верховного суду від 14.01.2021 по справі №910/23097/17, при цьому суд зауважує, що вказаною ухвалою передано справу №910/23097/17 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, тобто відсутнє остаточне судове рішення у вказаній справі. З огляду на  таке, суд не приймає посилання апелянта на вказану судову практику.
Заяви, письмові пояснення чи клопотання до суду не надходили. Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи, про що свідчать поштові повідомлення, що надійшли до суду.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.  Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.  Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.  Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи, 27.09.2016 Товариством з обмеженою відповідальністю «Колос Шипуватого» на електрону адресу Приватного підприємства Фірма «Інтер-В» направлено рахунок №3 на загальну суму 200000,0 грн (в тому числі ПДВ 33333,33 грн ) за поставку 50,0 тон пшениці озимої 2016 року по ціні 4000,0 грн за тону (т.1 а.с.43, т.2 а.с.79). Факт отримання рахунку відповідачем не заперечується.
З банківських виписок по рахунку ТОВ «Колос Шипуватого» (т.1 а.с.50-66) вбачається, що 27.09.2016 ППФ «Інтер-В» перерахувало позивачу 40000,0 грн, а 07.10.2016 перерахувало позивачу ще 60000,0 грн з призначенням платежу «Згідно рахунку №3 від 26.09.2016 за насіння пшениці».
Як зазначає позивач, відповідно до наданої суду видаткової накладної №6 від 27.09.2016 (т.1 а.с.156), постачальник – ТОВ «Колос Шипуватого» передав, а покупець – ПП Фірма «Інтер-В» прийняв 50 тон озимої пшениці вартістю 200000,0 грн з ПДВ 33333,33 грн.
В позовній заяві позивач зазначає, що виходячи із характеру господарських правовідносин, які виникли, між сторонами, останні мають ознаки договору поставки, укладеного у спрощений спосіб шляхом внесення покупцем передбачуваному постачальнику часткової передоплати за товар, який має поставитись.
Позивач в претензії №95 від 25.10.2018 (т.1 а.с.21,22) вимагав від відповідача погасити заборгованість у сумі 100000,0 грн за поставлений по видатковій накладній №6 від 27.09.2016 товар в термін до 15.11.2018.
Однак, залишок заборгованості за поставлений по видатковій накладній №6 від 27.09.2016 товар - озиму пшеницю, відповідачем не погашена, що і стало підставою для звернення до суду.
Відповідно до абз.2 ч.1 ст.175 ГК України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.
З положень ст.509 ЦК України, ст.173 ГК України вбачається, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 ГК України).
Частиною 1 ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 208 ЦК України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.
За приписами ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною 1 ст.181 ГК України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Позивач вказує, що 26.09.2016 на підставі домовленості позивачем на електрону адресу відповідача було направлено рахунок на оплату №3 від 26.09.2016. Згідно умов домовленості та рахунка на оплату продавець зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар, а саме: озиму пшеницю 2016 року в кількості 50 тон по ціні 4000,0 грн за тону на загальну суму 200000,0 грн, в тому числі ПДВ 20% - 33333,33 грн.
Позивач вказує, що ним за видатковою накладною №6 від 27.09.2016 здійснена поставка товару - озимої пшениці 2016 року в кількості 50,0 тон на загальну суму 200000,0 грн, в тому числі ПДВ 20% - 33333,33 грн. На підставі рахунка на оплату №3 від 26.09.2016 відповідачем була здійсненна часткова оплата в сумі 40000,0 грн за платіжним дорученням №850 від 27.09.2016 року та в сумі 60000,0 грн за платіжним дорученням №876 від 07.10.2016.
Основними доводами апеляційної скарги відповідача є посилання на те, що директор ПП Фірма «Інтер-В» товар зі складу Позивача за спірною видатковою накладною №6 від 27.09.2016 не отримував, судом не встановлено, чий підпис проставлено в видатковій накладній №6 від 27.09.2016 року та кому було передано товар під час відвантаження, де та з яких складських приміщень Позивача відбувалася передача Товару, посилання на виписану Позивачем в односторонньому порядку податкову накладну не може свідчити про факт відвантаження товару.
Враховуючи, що відповідачем заперечувався факт підписання видаткової накладної №6 від 27.09.2016 і під час розгляду справи в суді першої інстанції, ухвалами  господарського суду Миколаївської від 04.04.2019 та від 22.10.2019 судом у даній справі було призначено судову почеркознавчу експертизу та технічну експертизу документів, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.
На вирішення експертизи поставлено наступні питання:
- на вирішення почеркознавчої експертизи:
1) чи виконаний підпис в графі “За Покупця В.П. Кучеренко” на Договорі №2609/16-01 від 26.09.2016, укладеному між Товариством з обмеженою відповідальністю “КОЛОС ШИПУВАТОГО” та Приватним підприємством Фірма “ІНТЕР-В” (а.с.153, 154), ОСОБА_2 чи іншою особою?
2) чи виконаний підпис в графі “Покупець» у Додатку №1 до Договору №2609/16-01 від 26.09.2016, укладеному між Товариством з обмеженою відповідальністю “КОЛОС ШИПУВАТОГО” та Приватним підприємством Фірма “ІНТЕР-В” (а.с.155), ОСОБА_2 чи іншою особою?
3) чи виконаний підпис в графі «Отримав ОСОБА_2 » на накладній №6 від 27.09.2016 (а.с.156), ОСОБА_2 чи іншою особою?
- на вирішення технічної експертизи:
1) яким способом нанесений відбиток печатки Приватного підприємства Фірма “ІНТЕР-В” в графі «За Покупця В.П. Кучеренко” на Договорі №2609/16-01 від 26.09.2016, укладеному між Товариством з обмеженою відповідальністю “КОЛОС ШИПУВАТОГО” та Приватним підприємством Фірма “ІНТЕР-В” (а.с.153, 154)?
2) чи виконаний відбиток печатки Приватного підприємства Фірма “ІНТЕР-В”  в графі «За Покупця В.П. Кучеренко” на Договорі №2609/16-01 від 26.09.2016 (а.с.153, 154) печаткою  Приватного підприємства Фірма “ІНТЕР-В”, зразки якої надані для проведення експертизи?
3) чи виконаний відбиток печатки Приватного підприємства Фірма “ІНТЕР-В”  в графі  “Покупець» у Додатку №1 до Договору №2609/16-01 від 26.09.2016 (а.с.155), зразки якої надані для проведення експертизи?
4) чи виконаний відбиток печатки Приватного підприємства Фірма “ІНТЕР-В”  в графі «Отримав ОСОБА_2 » на накладній №6 від 27.09.2016 (а.с.156), зразки якої надані для проведення експертизи?
В експертному висновку Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №13550-13552/19-32 від 06.09.2019 експертна установа дійшла, зокрема, висновку, що підпис у графі «Отримав(ла)» у видатковій накладній №6 від 27.09.2016 (а.с. 156), виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.
В експертному висновку Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №30167/19-33/15731/15732/15733/20-33 від 16.06.2020 встановлено, що відтиски печатки ППФ «ІНТЕР-В» у договорі №2609/16-01 від 26.09.2016, укладеному між ТОВ «КОЛОС ШИПУВАТОГО» та ППФ «ІНТЕР-В», додатку №1 до договору №2609/16-01 від 26.09.2016, накладній №6 від 27.09.2016, нанесені печаткою ППФ «ІНТЕР-В», вільні й експериментальні зразки відтисків якої надані для порівняльного дослідження.
Отже, експертним висновком встановлено, що накладну №6 від 27.09.2016 з боку відповідача ППФ «ІНТЕР-В» не було підписано Кучеренко Валентином Петровичем, однак скріплено печаткою підприємства.
Частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов`язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.
Відповідно до статті 58-1 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання може мати печатки. Для виготовлення печаток одержання будь-яких документів дозвільного характеру не передбачається.
Згідно з пунктами 65, 68, 72, 73 Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 27.11.1998 № 1893 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) особи, що персонально відповідають за облік і зберігання печаток, штампів і бланків, призначаються наказами керівників організацій. Печатки і штампи повинні зберігатися у сейфах або металевих шафах. Бланки дозволяється зберігати у шафах, що надійно замикаються та опечатуються. Печатки і штампи, виготовлені з дозволу органів МВС, здаються для знищення цим органам за місцезнаходженням організацій.
У разі втрати печаток і штампів керівники організацій зобов`язані негайно повідомити про це органи МВС та вжити заходів для їх розшуку.
Матеріали справи не містять доказів звернення ППФ «Інтер-В» до правоохоронних органів із заявою про втрату або викрадення печатки підприємства.
Враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, зважаючи на відсутність в матеріалах справи  доказів втрати печатки або викрадення чи протиправності використання печатки іншими особами, судова колегія доходить висновку про те, що відбиток печатки на накладній №6 від 27.09.2016,нанесений печаткою ППФ «ІНТЕР-В».
У постанові від 29.01.2020 у справі № 916/922/19 Верховний Суд, відправляючи справу на новий розгляд, вказав на передчасність відхилення судом апеляційної інстанції, як неналежних доказів, видаткових накладних без зазначення посади та прізвища осіб, відповідальних за прийняття товару, зазначивши, що у постанові від 20.12.2018 у справі №910/19702/17 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчити про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними..
Так, суд першої інстанції правомірно зазначив, що печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин, а тому, з огляду на той факт, що позивач не довів фактів протиправності використання своєї печатки чи доказів її втрати, так само і не надав доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що печатка зазначеного підприємства використовувалась проти його волі.
Саме таку правову позицію Верховного Суду щодо проставлення печатки однієї із сторін на спірних документах викладено в постанові від 23.07.2019 у справі №918/780/18.
При цьому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що той факт, що підпис на видатковій накладній №6 належить не директору ППФ «Інтер-В», не може спростувати факт отримання відповідачем товару, за умови наявності на ній відтиску належної відповідачу печатки та можливості отримати товар іншою особою, крім директора підприємства.
Наявність відтиску печатки ППФ «Інтер-В» на спірній видатковій накладній підтверджує отримання товару підприємством, навіть якщо цей правочин було підписано не уповноваженою на це особою.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини з усної угоди поставки, підтвердженням якої є видані продавцем документи (видаткова накладна), яка містить відомості про кількість товару, ціну та загальну суму поставки. Відповідно до видаткової накладної №6 від 27.09.2016 (т.1 а.с.156), постачальник – ТОВ «Колос Шипуватого» передав, а покупець – ПП Фірма «Інтер-В» прийняв 50 тон озимої пшениці вартістю 200000,0 грн. 
Згідно з пунктом 138.2. статті 138 Податкового кодексу України   в редакції, чинній на дату здійснення спірних поставок товару, витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених   розділом ІІ цього Кодексу.
Відповідно до п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою; податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та/або порушення порядку заповнення обов`язкових реквізитів податкової накладної, передбачених пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, не дає права покупцю на включення сум ПДВ до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми ПДВ, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період.
Згідно п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України на продавця товарів/послуг покладено обов`язок в установлені терміни скласти податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних, чим зумовлено обґрунтоване сподівання контрагента на те, що це зобов`язання буде виконано, оскільки тільки підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних суми податку можуть бути віднесені до складу податкового кредиту.
Зареєстрована ТОВ «Колос Шипуватого» податкова накладна №6/2 від 27.09.2016 (т.1 а.с.45) та Декларація з податку на додану вартість за вересень 2016 року платника ТОВ «Колос Шипуватого», свідчить про виникнення у позивача зобов`язань в зв`язку з взаємовідносинами ППФ «Інтер-В» (ІПН 192973014030) на суму 166666,67 грн без ПДВ та ПДВ – 33333,33 грн, що загалом становить 200000,0 грн.
Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив як доказ бухгалтерську довідку ППФ «Інтер-В» б/н від 07.10.2020 про відсутність бухгалтерських записів на підставі видаткової накладної №6 від 27.09.2016 на суму 200000,00 грн в зв`язку із відсутністю такої видаткової накладної в розпорядженні підприємства, оскільки  вона складена відповідачем в односторонньому порядку, та не підтверджена  податковою звітністю з ПДВ за спірний період, яку матеріали справи не містять.
Доводи апелянта про безтоварність операції, відсутність довіреності на отримання товару, відсутність товарно-транспортної накладної у позивача, не може заперечувати факту здійснення господарської операції, оскільки такі документи не є первинними документами, тому зазначені доводи відхиляються судом.
Доводи апелянта про відсутність складських приміщень за адресою наведеною Позивачем в тексті залученого до матеріалів тексту договору № 2609/16-01 від 26.09.2016 року за адресою вул. Колгоспна, 20 с. Шипувате, Великобурлуцький район, Харківська обл., адже там знаходиться будівля телятника, судовою колегією відхиляються, оскільки згідно договору оренди об`єкта нерухомого майна №04/01/1604-о від 04.01.2016 року Позивачу передано у тимчасове володіння об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю телятника з ваговою, за адресою: Харківська область, Великобурлуцький район, с. Шипувате, вул. Польова (колишня Колгоспна), буд.20, терміном на 35 місяців. 09.08.2019 року між ОСОБА_3 та позивачем було укладено договір купівлі-продажу (посвідчений державним нотаріусом Великобурлуцької державної нотаріальної контори Харківської області та зареєстрований в реєстрі за №1352) саме нежитлової будівлі за адресою: Харківська область, Великобурлуцький район, с. Шипувате, вул. Польова (колишня Колгоспна), буд.20, загальною площею 1026 кв. м. В абзаці третьому пункту першого договору купівлі-продажу вказано «Ця нежитлова будівля належить продавцю Оганісяну Хачику Дерениковичу на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 10 липня 2009 року виконкомом Шипуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області і зареєстрованого Великобурлуцьким МКПТІ 10 липня 2009 року в реєстрову книгу за №22/110, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №23262280, реєстраційний №27755724.»
Частиною 1 ст.73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу ч.1 ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За умовами ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Слід зауважити, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж.К. та інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") Європейський суд з прав людини наголосив, що цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей", тобто суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
З огляду на викладене, керуючись критерієм вірогідності доказів, беручи до уваги наявну у матеріалах справи видаткову накладну №6 від 27.09.2016 на суму 200000,0 грн, яка містить печатку підприємства-відповідача; зареєстровану ТОВ «Колос Шипуватого» податкову накладну №6/2 від 27.09.2016 (т.1 а.с.45) та Декларації з податку на додану вартість за вересень 2016 року і сплату податку платником ТОВ «Колос Шипуватого»; докази часткової оплати відповідачем товару, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про те, що факт поставки позивачем відповідачу 50 тон озимої пшениці вартістю 200000,00 грн є більш вірогідними, ніж протилежні твердження відповідача.
З банківських виписок по рахунку ТОВ «Колос Шипуватого» (т.1 а.с.50-66) вбачається, що 27.09.2016 ППФ «Інтер-В» сплачено 40000,0 грн та 07.10.2016 сплачено 60000,0 грн з призначенням платежу «Згідно рахунку №3 від 26.09.2016 за насіння пшениці».
Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Позивач в претензії №95 від 25.10.2018 (т.1 а.с.21,22) вимагав від відповідача погасити заборгованість за поставлений по видатковій накладній №6 від 27.09.2016 товар в термін до 15.11.2018.
Таким чином, заборгованість відповідача за спірною накладною становить 100  000,00 грн.
Також суд правомірно відхилив посилання відповідача на те, що вказані оплати здійснювались за іншими господарськими операціями з позивачем, оскільки такі твердження не підтверджені відповідачем належними та допустимими доказами, зокрема, фактом поставки з боку позивача іншого товару на вказану у рахунку №3 суму та у вказаних обсягах, а у разі відсутності поставки, - звернення до позивача чи до суду з вимогою про повернення безпідставно набутих грошових коштів.
Щодо вимог позивача про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних, судом першої інстанції правомірно стягнуто з відповідача 156,16 грн 3% річних.
Відповідно до положень ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Згідно ст.129 ГПК України, судові витрати (судовий збір та витрати пов`язані з проведенням експертизи) підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В апеляційній скарзі скаржник наголошує, що крім суми боргу судом в резолютивної частині рішення помилково стягнуто з Відповідача на користь Позивача 14812,32 витрат на проведення експертизи, проте експертиза по справі здійснювалась за ініціативою Відповідача та саме Відповідачем були оплачені в повному обсязі рахунки надані експертною установою в загальній сумі 21590 грн.
Перевіривши доводи апелянта, судовою колегією встановлено, що, дійсно, оплату обох експертиз - технічної та почеркознавчої, було проведено саме відповідачем ППФ «Інтер-В», що підтверджується копіями платіжних доручень № 155 від 03.07.2019 року (т.1 а.с.228) та № 263 від 04.09.2019 року  (т.2 а.с.11).
Отже,  оскільки відповідач повністю оплатив проведену експертизу, він не повинен відшкодовувати позивачу зазначені кошти, що помилково не враховано судом першої інстанції.
За таких обставин, рішення господарського суду Миколаївської області від 11 грудня 2020 року у справі № 915/1562/18 підлягає частковому скасуванню в частині стягнення з  Приватного підприємства Фірми “ІНТЕР-В” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “КОЛОС ШИПУВАТОГО” 14812,32  витрат на проведення експертизи.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на відповідача.
Керуючись статтями  ст. ст. 129, 240, 270, п.2 ст. 275, 277, 282-285  Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
          Апеляційну скаргу Приватного підприємства Фірми “ІНТЕР-В” задовольнити частково.
Рішення господарського суду Миколаївської області від 11 грудня 2020 року у справі № 915/1562/18 скасувати частково, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:
« 1. Позовні вимоги задовольнити частково.
2. Стягнути з Приватного підприємства Фірми “ІНТЕР-В” (54055, м.Миколаїв, пр.-т Леніна (Центральний), буд.107, кв.229, код 19297304) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “КОЛОС ШИПУВАТОГО” (62651, Харківська обл., Великобурлуцький р-н, с.Шипувате, вул.Польова, буд.17, код 34173340) 100000,00 грн основного боргу, 156,16 грн – 3% річних, та 1502,34 грн. судових витрат.
3. В решті позовних вимог відмовити.»
Доручити Господарському суду Миколаївської області видати наказ із зазначенням реквізитів сторін.
Постанова в порядку статті 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            А.І. Ярош

Суддя                                                                                       Г.І. Діброва

          Суддя                                                                                          Н.М. Принцевська