ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

25 березня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/5258/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Дурасової Ю.В.,
        суддів:                          Божко Л.А., Лукманової О.М.,        
    розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу  Головного управління ДПС у Запорізькій області 
          на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17.11.2020 року (суддя першої інстанції Лазаренко М.С.)
          в адміністративній справі №280/5258/20 за позовом   ОСОБА_1  
до відповідача Головного управління ДПС у Запорізькій області  про визнання протиправною та скасування вимоги,-  
ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 05.08.2020 року до суду з позовом до відповідача Головного управління ДПС у Запорізькій області  про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу/недоїмки, в якому, з урахуванням уточнень, просив визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки) від 07.11.2019 №  Ф-56767-50. (а.с. 2-7, 27-32)
Також позивач просив стягнути на його користь судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу, додавши до позову договір про надання правової допомоги №1-8/20-КАС від 27.07.2020 та орієнтовний розрахунок послуг по справі в суді першої інстанції на загальну суму 3000 грн., ордер на надання правової допомоги серії ЗП №66953.
          В обґрунтування позову вказував, що вимогою ГУ ДПС у Запорізькій області позивачу сформовано податковий борг у розмірі 26 539,26 грн. Позивач за період нарахування єдиного соціального внеску відповідачем працював на підприємствах, що підтверджується витягом. Одночасно, був зареєстрований як фізична особа підприємець з 2013. Проте протягом реєстрації як суб`єкт підприємницької діяльності не вів підприємницької діяльності, а тому вважає, що відповідач дійшов хибних висновків про наявність реального здійснення ним господарської діяльності та нарахування позивачу боргу (недоїмки) відповідно до ст..25 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів          Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17.11.2020 року позов задоволено:
Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-56767-50 від 07.11.2019.
 Рішення суду обґрунтоване тим, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. Протягом 2017-2018 років позивач перебував у трудових відносинах, відтак  на момент спірних правовідносин позивач був працівником у розумінні підпункту 14.1.195     пункту     14.1     статті     14 Податкового кодексу України. Позивач є застрахованою особою і обов`язок із нарахування та сплати єдиного внеску за нього в періоди, за які винесена оскаржувана вимога, покладався на його роботодавця, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем додатково як фізичною особою-підприємцем, яка мала право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї. 
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, враховуючи, що до матеріалів справи не надано банківських документів про оплату витрат на професійну правничу допомогу, а також доказів відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені витрати не підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим в задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовлено. Разом з цим, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача стягнуто судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок.          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у позові відмовити.
Вказує, що за даними інформаційної системи органу доходів і зборів внесено запис щодо державної реєстрації підприємницької діяльності  позивача, взято на облік у ГУ ДФС у Запорізькій області. Таким чином, позивачу нараховано єдиний внесок в інтегрованій картці платника податків у сумі 26539,26 грн. як приватному підприємцю на загальній системі оподаткування відповідно програмного забезпечення розробленого на підставі діючого чинного законодавства. Зауважує, що облікові дані з інформаційної системи органу доходів і зборів є такою ж самостійною підставою для формування вимоги, як і акти перевірки чи податкова звітність, адже, відповідно до абз.11 п.3 розділу VІ Інструкції 469 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 грн. Недоїмка зі сплати ЄСВ є виключно наслідком неналежного виконання позивачем обов`язків, покладених на нього Конституцією України та чинним законодавством України, відтак оскаржена податкова вимога про сплату боргу (недоїмки) зі сплати ЄСВ №Ф-56767-50 від 07.11.2019, є такою, що винесена відповідно до норм діючого законодавства, а адміністративний позов задоволенню не підлягає. Крім цього, відповідач вказав, що розмір витрат на правничу допомогу є необгрунтованим та непропорційним до предмета спору.
В частині відмови в задоволенні позову щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу рішення суду першої інстанції позивачем не оскаржується.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Посилається на те, що відповідачем не надано жодних доказів того, що позивач є фізичною особою підприємцем. Вказує, що ІКП не можуть бути доками нарахування позивачу єдиного внеску. Зазначає, що відповідач лише письмово зазначає, що ІКП містить такі дані, однак не надає доказів такого факту.
Розгляд справи здійснено в  порядку письмового провадження відповідно до ст. 311 КАС України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.
          Судом встановлено, що позивач перебував на обліку як фізична особа-підприємець з 14.11.2013 року (а.с. 44-45). Позивач працював на підприємствах, що підтверджується витягом, та за позивача як за найманого працівника його податковими агентами підприємствами-роботодавцями постійно сплачувався єдиний соціальний внесок, в т.ч. за останні три роки з 2017 по 2020 роки (а.с. 12-14).
17.11.2019 року Головним управлінням ДПС у Запорізькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-56767-50 У, відповідно до якої сума боргу (недоїмки) позивача становить 26 539,26 гривень. (а.с. 11, 43).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” від 8 липня 2010 року № 2464-VI.
          Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” від 8 липня 2010 року № 2464-VI.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (№ 2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) – це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
При цьому, дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (ст. 2 ЗУ №2464-VI).
Згідно з абзацом 2 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (№2464-VI) платниками єдиного внеску є роботодавці: 
- підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини 1    статті 4 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (№2464-VI) з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування. 
Відповідно до абзацу 1 пункту 1 та пункту 3 частини 1 статті 7 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (№2464-VI) (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України “Про оплату праці”, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої     статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
При цьому, підпунктом     14.1.195     пункту     14.1     статті     14 Податкового кодексу України  дано визначення поняттю “працівник” - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця     Законом України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (№2464-VI) не врегульовано. 
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. 
Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. 
При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Аналіз вищезазначених норм законодавства дає підстави для висновку, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. 
В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
На думку колегії судів апеляційної інстанції інше тлумачення норм  Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (№2464-VI)  щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску. 
Наведене узгоджується із висновками Верховного Суду щодо застосування норм права, сформульованими у постановах від 04 грудня 2019 року у справі №440/2149/19; адміністративне провадження №К/9901/28514/19, від 23 січня 2020 року у справі №480/4656/18; адміністративне провадження №К/9901/25355/1. 
Матеріалами справи підтверджується (копія трудової книжки), що позивач протягом 2017-2018 років позивач перебував у трудових відносинах.
Згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
При цьому, контролюючим органом не спростовано перебування позивача у трудових відносинах протягом 2017-2018 років.
Таким чином, за станом на момент спірних правовідносин позивач був працівником у розумінні підпункту 14.1.195     пункту     14.1     статті     14 Податкового кодексу України.
Про отримання доходу позивачем у спірних правовідносинах відповідач не зазначав, відповідні докази стосовно отримання позивачем доходу у матеріалах справи відсутні.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується  висновком суду першої інстанції, що оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні  Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (№2464-VI)  позивач є застрахованою особою і обов`язок із нарахування та сплати єдиного внеску за нього в періоди, за які винесена оскаржувана вимога, покладався на його роботодавця, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем додатково як фізичною особою-підприємцем, яка мала право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
Для зазначеного висновку достатнім є підтвердження обставини перебування позивача у трудових відносинах у відповідний період.
Поряд із цим, за будь-яких умов позивач не повинен відповідати за виконання страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, що узгоджується із висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 23 липня 2019 року у справі №617/927/17; адміністративне провадження №К/9901/24092/18.
Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи “Серков проти України” (заява №39766/05), “Щокін проти України” (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до     ст.17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”   підлягають застосуванню судами як джерела права.
Таким чином, оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) прийнята всупереч нормам   Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (№2464-VI)  , у зв`язку з чим підлягає скасуванню.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога Головного управління ДПС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки) від 07.11.2019 №Ф-56767-50 є протиправною та підлягає скасуванню, а позов ОСОБА_1 -задоволенню.
          Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача спростовуються доводами, викладеними позивачем та нормами законодавства України, що регулює дані правовідносини.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
Оскільки в частині відмови щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу рішення суду першої інстанції не оскаржується, то суд апеляційної інстанції, діючи в межах вимог апеляційної скарги, не переглядає рішення суду першої інстанції в цій частині.
Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
Керуючись 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області – залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17.11.2020 року  – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня її прийняття шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.          
   
Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова