ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

27 квітня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/9995/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Юрко І.В. (доповідач), суддів:  Чабаненко С.В., Чумака С.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року в адміністративній справі №160/9995/20 (головуючий суддя першої інстанції Рищенко А.Ю., повне судове рішення виготовлено 09.12.2020 року) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :
Позивач 20.08.2020 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив: 
- визнати дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо нарахування та виплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2015 року по 28.02.2018 року не в повному обсязі, відповідно до довідки від 21.07.2020 року №51 протиправними;
- визнати бездіяльність відповідача щодо невиплати йому грошової компенсації за 70 днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки у розмірі 39159,75 грн. протиправною;
- визнати бездіяльність відповідача щодо невиплати йому грошової компенсації за 35 днів невикористаної основної відпусти за 2019 рік у розмірі 19579,88 грн. протиправною;
- стягнути з відповідача на його користь недоплачену суму індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2015 року по 28.02.2018 року в розмірі 101658,82 грн.;
- стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за 70 днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки у розмірі 39159,75 грн.;
- стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за 35 днів невикористаної основної відпусти за 2019 рік у розмірі 19579,88 грн.;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільнені, починаючи з 24.01.2019 року по день фактичного розрахунку відповідно до наданого розрахунку середнього заробітку.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що після звільнення 24.01.2019 року з військової служби відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, грошову компенсацію за невикористані дні основної відпусти за 2019 рік. Крім того позивач вказує, що відповідачем протиправно ненараховано та невиплачено йому індексацію грошового забезпечення за період часу з 01.04.2015 року по 28.02.2018 року. З вказаних підстав просив стягнути з відповідача на його користь вказані грошові компенсації, індексацію грошового забезпечення та зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2015 року по 28.02.2018 року не в повному обсязі, відповідно до довідки від 21.07.2020 року №51.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачувану суму індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2015 року по 28.02.2018 року.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 70 днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 70 днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 24.01.2019 року.
В іншій частині позовних вимог відмовлено. 

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати в повному обсязі та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав зазначених в позові.
В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з помилковим застосуванням норм матеріального права. Вважає обраний судом спосіб захисту його порушених прав у вигляді зобов`язання відповідача провести нарахування індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористану додаткову відпустку неефективним, оскільки такий спосіб не виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність відповідача. Апелянт вважає, що має право на компенсацію основної відпустки за рік, в якому звільняється, тобто, будучи звільненим з військовї служби 24.01.2019 року, він набув право на компенсацію основної відпустки за 2019 рік в повному розмірі, а тому суд першої інстанції необґрунтовано відмовив в задоволенні таких позовних вимог. Крім того, з посиланням на правову позицію Верховного Суду України та Верховного Суду, викладену в постановах по ряду аналогічних справ, вважає помилковими висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільнені на підставі ст.117 КЗпП України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, а тому в суді апеляційної інстанції справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів в порядку письмового провадження, про що сторони повідомлені належним чином.
Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 20.06.2009 року по 24.01.2019 року ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України за контрактом.
Позивач є учасником бойових дій з 11.11.2015 року, що підтверджується посвідченням (а.с.15).
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 Національної гвардії України №19 (по стройовій частині) від 24.01.2019 року позивач виключений зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 НГ України на підставі пп. «б» п.2 ч.5  ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»  (за станом здоров`я)та звільнений з військової служби в запас (а.с.21).
На запит позивача щодо розміру нарахованих виплат при звільненні, відповідачем надано відповідь № 2/21/19-1082 від 21.07.2020 року, в якій зазначено, що грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2019 роки (70 днів) позивачу невиплачена так як відсутній правовий механізм врегулювання питання виплати компенсації за дні невикористаної відпустки як учаснику бойових дій особам, звільненим військової служби, які до виключення їх зі списків особового складу не подавали в установленому поряд рапорт на виплату компенсації. 
Не погодившись із розмірами виплат, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Стосовно позовних вимог відносно визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2015 року по 28.02.2018 року не в повному обсязі, відповідно до довідки від 21.07.2020 року № 51 та зобов`язання стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії суму індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2015 року по 28.02.2018 року в розмірі 101658,82 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Статтею   18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Відповідно до абз.2 ч.3 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Так, Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі по тексту - Закону №1282) визначені правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.
Статтями 2 та 4 Закону № 1282 передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Приписами ч.2 ст.5 Закону №1282 передбачено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
Тобто, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України (ч.2 ст.6 Закону №1282).
Згідно п.1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 (далі по тексту - Порядок №1078) підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 року № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
В силу п.5 Порядку №1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у п.2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
Відповідно до пп.2 п.6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Отже, індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.
Відтак, позовні вимоги в частині визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2015 року по 28.02.2018 року не в повному обсязі, відповідно до довідки від 21.07.2020 року №51, суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
Посилання апелянта на необхідність задоволення вимог про стягнення індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2015 року по 28.02.2018 року в розмірі, визначеному самим позивачем, а саме в розмірі 101658,82 грн., колегія суддів вважає безпідставним, оскільки вказаний розрахунок не обгрунтований належним чином.
Стосовно позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати позивачу грошової компенсації за 70 днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки в розмірі 39159,75 грн. та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на його користь грошової компенсації за 70 днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки у розмірі 39159,75 грн., колегія суддів зазначає наступне.
За приписами ч.5 ст.17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року №504/96-ВР (далі по тексту - Закон №504) визначені види відпусток.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» від 14.05.2015 року №426-VIII, який набрав чинності 06.06.2015 року, Закон України «Про відпустки» доповнено ст.16-2, до якої в подальшому відповідними Законами вносились зміни та яка станом на момент виникнення спірних відносин викладена в наступній редакції: «Учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік».
Статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року № 3551-XII (далі по тексту - Закон №3551) передбачено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Згідно із п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551 учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, зокрема, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Частиною 8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII (далі по тексту - Закон №2011) передбачено право військовослужбовців на відпустки. Порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку із навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Згідно із абз. 2, 3 ч.14 ст.10-1 Закону №2011 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті. У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до ч.17 ст.10-1 Закону №2011 в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Частиною 18 ст.10-1 Закону №2011 передбачено, що в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
В силу вимог ч.19 ст.10-1 Закону №2011 надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене в Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-ХІІ та «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року №1932-ХІІ.
У відповідності до ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під особливим періодом розуміють період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону України «Про оборону України» визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім цього, в ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
З аналізу наведених нормативно-правових актів вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі, додаткової соціальної відпуски.
Разом із цим, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Крім того, відповідно до п.3 розділу XXXI наказу Міноборони України від 07.06.2018 року №260, зареєстрованого в Мінюстиції України 26.06.2018 року за №745/32197 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Аналіз наведених норм чинного законодавства України (на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу) свідчить про те, що відповідачем не нарахувано та не виплаченол грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Вказана правова позиція викладена у рішенні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.05.2019 року у зразковій справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19), та постанові Великої палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19) провадження №11-550заі19.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем у спірних правовідносинах допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 рік по 2019 рік.
Посилання апелянта на необхідність задоволення вимог про стягнення грошової компенсації за 70 діб невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій у розмірі, визначеному самим позивачем, а саме в розмірі 39159,75 грн., колегія суддів вважає безпідставним, оскільки вказаний розрахунок не обгрунтований належним чином.
Відповідно до п.10 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність для захисту прав позивача зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, тобто на 24.01.2019 року.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати позивачу грошової компенсації за 35 днів невикористаної основної відпусти за 2019 рік у розмірі 19579,88 грн. та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь позивача вказану компенсацію, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно витягу з наказу №19 від 24.01.2019 року (по стройовій частині) про звільнення ОСОБА_1 , позивачу було визначено до виплати:
- премію за період з 1 по 24.01.2019 року в розмірі 65 відсотків посадового окладу;
- грошову компенсацію за невикористані 35 календарних днів щорічної основної відпустки за 2019 рік;
- одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за 13 років (а.с.21).
Крім того, згідно довідки ВЧ НОМЕР_1 НГ України №51 від 21.07.2020 року компенсація відпустки склала 19579,88 грн. (а.с.18-20).
Згідно відомостей розподілу виплат станом на 15.01.2019 року позивачу виплачено заробітну плату у сумі 16850,72 грн.; станом на 24.01.2019 року позивачу виплачено 126235,19 грн. (а.с.52-55).
Тобто, фактично позивачу виплачено у січні 2019 року 143085,91 грн..
Разом з тим, відповідно до довідки військової частини №51 від 21.07.2020 року ОСОБА_1 всього нараховано 145264,88 грн.
Різниця між виплаченою позивачу сумою та нарахованою 2178,97 грн..
З відзиву на позовну заяву вбачається, що сума 2178,97 грн. є військовим збором, який відраховано із загальної нарахованої суми 145264,88 грн..
Відтак, позивачу виплачено 143085,91 грн. (145264,88 грн.- 2178,97 грн.), до якої входить і компенсація відпустки в розмірі 19579,88 грн.
Вказані обставини апелянтом не спростовані.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати позивачу грошової компенсації за 35 днів невикористаної основної відпусти за 2019 рік у розмірі 19579,88 грн. та стягненні з відповідача вказаної суми, з чим погоджується колегія суддів
Стосовно позовних вимог про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільнені, починаючи з 24.01.2019 року по день фактичного розрахунку, то ці вимоги  є передчасними, як вірно зазначив суд першої інстанції, оскільки такого розрахунку ще не відбулось.
Враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог. 
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних та обгрунтованих юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вирішуючи питання про можливість касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
За приписами пункту 1 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні  Закону України  «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
           
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року в адміністративній справі №160/9995/20 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня       2020 року в адміністративній справі №160/9995/20 залишити без змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.    

   
Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      С.Ю. Чумак