ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України

30 квітня 2021 року

м. Харків

справа №629/3361/20

провадження №22-ц/818/2810/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 січня 2021 року, постановлене під головуванням судді Попова О.Г., в залі суду смт. Лозова Харківської області,-
в с т а н о в и в:
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2  про поділ майна подружжя.
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 січня 2021 року позов задоволено. Здійснено поділ майна, а саме житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840,80 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, суд першої інстанції не дослідив і не надав належну оцінку наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному та неупередженому розгляду справи, а тому рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що ним до суду були надані документи, які підтверджували той факт, що спірний будинок він придбав перебуваючи у шлюбі, але за власні кошти, які отримав після продажу своєї однокімнатної квартири, яка ним була отримана після розміну трикімнатної квартири з попередньою дружиною. Вказує, що відчуження вищевказаної однокімнатної квартири відбулося 12 січня 2000 року згідно договору купівлі-продажу № 1-339, який підписаний та зареєстрований в Лозівській товарній Біржі на підставі Біржового контракту № 339 від 11.01.2000 року, р. № 1-339, що підтверджується листом КП «ЖУК» від 30.09.2020 року № 760. Невдовзі після здійсненого правочину, а саме: 01.03.2000 року відповідачем було придбано оспорюваний будинок, що підтверджується договором купівлі-продажу № 1-37" виданий Лозівською товарною біржою від 01.03.2000 року за суму 1000 грн. Також зазначає, що лише після ухвалення рішення йому зателефонувала покупець квартири та повідомила, що знайшла копію договору купівлі-продажу № 1-339, який підписаний та зареєстрований в Лозівській товарній Біржі та з якого вбачається, що вищевказана квартира була продана за 1700 грн..
ОСОБА_1 надана відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок сторонами придбано під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а відповідач не спростував презумпцію спільності майна подружжя, оскільки не надав належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про придбання спірного майна за його особисті кошти від продажу квартири, що належала йому на праві приватної власності.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.12.1998 року по 18.09.2007 року, що підтверджується свідоцтвами про одруження та розірвання шлюбу.
01.03.2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу № 1-377, підписаний та зареєстрований у Лозівській товарній біржі на підставі біржового контракту № 377 від 29.02.2000 року. Предметом договору є незакінчений будівництвом житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Обсяг будівництва робіт становив 71%. 
Відповідно до п.2.1, п.2.2 договору купівлі-продажу № 1-377, інвентаризаційна оцінка зазначеного незакінченого будівництвом житлового будинку становить 30449 грн., по домовленості сторін продаж вчинено за суму 1000 грн.
Рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області № 1163 від 27.11.2001 року затверджено акт державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію житлового будинку та господарчих споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі зазначеного рішення, ОСОБА_2 21.12.2001 року видано свідоцтво на право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Як на підставу позовних вимог про розподіл майна подружжя,  ОСОБА_1  посилалася на те, що спірний будинок  за адресою:  АДРЕСА_1  - є спільною власністю подружжя та підлягає поділу, оскільки набутий відповідачем під час шлюбу.
Правовідносини з приводу поділу майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли до набрання чинності ЦК України та СК України, тобто до 01 січня 2004 року, тому вони регулюються положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю (далі КпШС), положення якого діяли до 01 січня 2004 року.
Відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Згідно зі ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно ст.16 Закону України «Про власність» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.
Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17.
Як роз`яснив Пленум Верховного суду України в п. 9 своєї постанови від 12 червня 1998 року № 16 Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).
Аналогічна норма міститься і в Сімейному Кодексі України, чинного з 01.01.2004 року, на момент існування спірних правовідносин та вирішення спору.
Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто ст. 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Зазначені вимоги Сімейного кодексу України кореспондуються з ч.3 ст.368 ЦК України майно, за якою набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 25.12.1998 року між сторонами зареєстровано шлюб (а.с.9).
18.09.2007 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 (а.с.10).
За час шлюбу сторонами придбаний незакінчений будівництвом житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Обсяг будівництва робіт становив 71%, Вказаний будинок сторонами було добудовано, і рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області № 1163 від 27.11.2001 року прийнято в експлуатацію.
На підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 21.12.2001 року видано свідоцтво на право власності на спірний житловий будинок.
Таким чином сторонами під час шлюбу було придбано незавершений будівництвом житловий будинок, який за рахунок спільних коштів подружжя добудовано і прийнято в експлуатацію. Тому зазначений будинок є спільною сумісною власністю подружжя.
Згідно ст.ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Доводи ОСОБА_2 про те, що спірний будинок він придбав перебуваючи у шлюбі, але за власні кошти, які отримав після продажу своєї однокімнатної квартири, колегією суддів не приймаються, оскільки відповідачем не надано доказів того, що спірний будинок було придбано саме за грошові кошти отримані від продажу однокімнатної квартири, що належала відповідачу на праві особистої власності.
Матеріали справи свідчать про те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Лозівською міською радою Харківської області 04.11.1999 року, відповідачу належала квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно довідки КП «Житлова управляюча компанія» № 760 від 30.09.2020 року, відчуження зазначеної квартири відбулось 12.01.2000 року згідно договору купівлі-продажу № 1-339, підписаного та зареєстрованого у Лозівській товарній біржі на підставі біржового контракту № 339 від 11.01.2000 року.
Спірний будинок за адресою АДРЕСА_1 було придбано 01.03.2000 року, тобто майже через два місяці після продажу квартири, та обсяг будівництва робіт якого становив лише 71%, та лише 21.12.2001 року ОСОБА_2 було видано свідоцтво на право власності на житловий будинок у зв`язку із закінченням його будівництва.
Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, що саме грошові кошти отримані відповідачем від продажу квартири були витрачені ним на придбання спірного будинку та на завершення будівництва даного будинку.
За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що, спірний будинок за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, та підлягає поділу. 
Висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи та наявним у справі доказам.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 січня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                         О.В. Маміна

Судді:                                                                 Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина