Номер провадження: 22-ц/813/1780/21 
Номер справи місцевого суду: 520/14477/16-ц
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д.,
Дришлюка А.І., 

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2019 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, про зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

16 листопада 2016 року Київська районна адміністрація Одеської міської ради звернулась до суду із позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , треті особи: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про приведення об`єкту нерухомого майна до попереднього стану, в позивач просив суд зобов`язати ОСОБА_6 та ОСОБА_1 привести самочинно реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , до попереднього стану шляхом демонтажу самочинної добудови до балкону, а у разі відмови, привести до попереднього стану примусово за рахунок ОСОБА_6 та ОСОБА_1 ..
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2016 року об`єднано цивільну справу за №520/11324/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення шкоди, яка знаходиться в провадженні Київського районного суду міста Одеси, та цивільну справу за №520/14477/16-ц за позовом Київської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи – Управління державного архітектурно-будівельного контрою Одеської міської ради, ОСОБА_4 , про приведення об`єкту нерухомості  до попереднього стану, яка знаходиться в провадженні Київського районного суду м. Одеси, в одне провадження. Об`єднаній цивільній справі ухвалено присвоїти номер №520/14477/16-ц.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилається на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_2 , сусідами якої на 7-му поверсі є відповідачі: ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , які є власниками квартири АДРЕСА_3 за тією ж адресою.
Позивачка ОСОБА_4 стверджує, що відповідачі без дозвільних на те документів, здійснили реконструкцію належної їм квартири АДРЕСА_3 , шляхом реконструкції балкону, внаслідок чого в її квартирі АДРЕСА_4 порушена інсоляція, що впливає на користування квартирою та стан здоров`я позивача. Також зазначено, що внаслідок вказаної перебудови балкону в квартирі АДРЕСА_3 , була порушена звукоізоляція в належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_4 .
Крім того, ОСОБА_4 зазначила, що внаслідок незаконних дій відповідачів, вона дуже хвилювалась, перенесла тяжкі нервові стреси, неналежним чином може користуватись своєю власністю, у зв`язку з чим їй завдана моральна шкода, яку вона оцінює в 50 000 гривень.
У зв`язку із викладеним, ОСОБА_4 просила суд:
- зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_7 власними силами і за рахунок власних коштів привести до попереднього стану, відповідно до технічного паспорту, самочинно реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу розширеної частини балкону;
- зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_7 усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_5 , шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом приведення звукоізоляції квартири АДРЕСА_1 , до попереднього стану у відповідності до будівельних норм;
- стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди – 50 000 гривень;
- стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 витрати зі сплати судового збору в сумі 1 653,60 гривні.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2018 року закрито провадження по цивільній справі №520/14477/16-ц за позовною заявою Київської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , треті особи – Управління державного архітектурно-будівельного контрою Одеської міської ради, ОСОБА_4 , про приведення об`єкту нерухомості до попереднього стану. Роз`яснено Київській районній адміністрації Одеської міської ради її право на звернення до суду з цим позовом в порядку адміністративного судочинства. Продовжено розгляд справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , третя особа: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення шкоди – в порядку цивільного судочинства.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2019 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_5 за власний рахунок привести самочинно реконструйований балкон у квартирі АДРЕСА_1 , до попереднього стану, шляхом знесення (демонтажу) розширеної частини балкону до розмірів: 3,07м.*0,9м.*0,3м.=0,8 кв.м., у відповідності до технічного паспорту на зазначену квартиру, складеного КП «ОМБТІ та РОН», який є додатком до свідоцтва про право власності на житло, виданого 11 грудня 2000 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради за №15-6200 на підставі розпорядження від 11 грудня 2000 року за №149578, відповідно до якого та договору дарування частки квартири від 27 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Яковлєвою О.М., зареєстрованого в реєстрі за №294, квартира АДРЕСА_1 , повинна складати, за наслідком таких робіт, загальну площу 67,0 кв.м..
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати зі сплати судового збору в сумі 275,60 гривень. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати зі сплати судового збору в сумі 275,60 гривень.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2019 року, в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_4 , та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2019 року, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в повному обсязі. ОСОБА_3 також зазначив, що не є учасником даної справи та не брав участі у справі, однак суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та обов`язки.
Відповідачці ОСОБА_5 судові повістки, надсилались на усі відомі суду адреси, однак судова кореспонденція повернулась до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Згідно із ч. 1 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.
Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Згідно зі ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Таким чином, оскільки ОСОБА_5 не надала відомостей про зміну свого місця проживання або місцезнаходження під час провадження справи, тому направлені судові повістки вважаються доставленими.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та представник Київської районної адміністрації Одеської міської ради не з`явилися, про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення про отримання ними судових повісток.
26 травня 2021 року від представника ОСОБА_4 – ОСОБА_9 надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Тому, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, за наступних підстав.
15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України.
Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Статтями 263-264 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим , тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права , на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак, зазначеним вимогам закону рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2019 року не відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 частково, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок винних дій відповідачів із самочинного проведення реконструкції балкону в квартирі АДРЕСА_3 , порушена інсоляція кімнати №7 в належній позивачеві квартирі АДРЕСА_4 , що свідчить про наявність порушених прав та інтересів ОСОБА_4 ..
Проте, колегія суддів апеляційного суду не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає обставинам справи, наданим доказам та не ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
У відповідності до вимог ст. 10 Житлового Кодексу Української РСР громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства.
У ч. 1 ст. 177 ЖК Української РСР визначено, що громадяни зобов`язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, обережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об`єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і при домової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку в під`їздах, кабінах ліфтів, на садових клітках та в інших місцях загального користування.
Відповідно до ст. 152 ЖК України виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується.
Статтею 179 ЖК України передбачено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Згідно п. 4 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями» затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006р. №45 власник наймач (орендар) приміщень житлових будинків мають право на: переобладнання та перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку.
Пунктом із 1.4. Правил утримання жилих будинків та прибудинкової території, затверджених Наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005р. №76 передбачено, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів відповідно до законодавства.
Пунктом 1.4.1 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету з питань житлового комунального господарства №76 від 17.05.2005р., передбачено, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства.
Пункт 1.4.4 Правил передбачає, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що призводять до порушення тривкості або руйнації несучих конструкцій будинку, погіршення цілісності і зовнішнього вигляду фасадів, порушення вимог протипожежної безпеки та засобів протипожежного захисту, не допускається. Перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі, не допускається.
Відповідно до п. 1.4.5 Правил, для одержання дозволу на переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень їх власник або уповноважена ним особа, наймач (орендар) приміщення за згодою його власника подають до органу місцевого самоврядування заяву про надання дозволу на переобладнання або перепланування та, у разі необхідності, можуть подаватися такі документи:
- копія свідоцтва на право власності або договору найму (оренди) приміщення;
- копія поповерхових планів, завірених в установленому порядку;
- проект переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, погоджений в установленому порядку;
- згода власників, співвласників (наймачів) або уповноважених ними осіб на переобладнання та перепланування приміщень, що перебувають у їх спільній власності.
Водночас згідно п. 1.4.6 Правил, власник, наймач (орендар) жилого будинку, жилого чи нежилого у жилому будинку приміщення, що припустив самовільне переобладнання або перепланування, що призводить до порушення конструктивних елементів або засобів протипожежного захисту, зобов`язаний за свій рахунок привести це приміщення до попереднього стану.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_6 , яка належить на підставі договору купівлі-продажу від 27 лютого 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Щукіною Л.С., зареєстрованого в реєстрі за №4-649. Право власності позивача на вказану квартиру зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 27 квітня 2004 року, записано в реєстрову книгу №509пр. на стор.175, за реєстровим №5.
Також судом встановлено, що над квартирою позивача, на сьомому поверсі розташована квартира АДРЕСА_7 .
Вищезазначена квартира з 11.12.2000р. належала на праві приватної власності ОСОБА_6 , яка надалі змінила прізвище на « ОСОБА_10 », на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.12.2000р., виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, на підставі розпорядження №149578 від 11.12.2000р., записаного і зареєстрованого в реєстрову книгу за №15-6200, а також зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 07.02.2005р. в книзі №559пр-63, номер запису 5, реєстраційний номер 9814647.
Надалі, 27 лютого 2016 року, ОСОБА_7 передала в дар ОСОБА_1 1/2 частку вказаної квартири, на підставі договору дарування від 27 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Яковлєвою О.М., зареєстрованого в реєстрі за №294.
У відповідності до довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрації від 05.04.2016р., у квартирі АДРЕСА_7 , зареєстровані та проживають три особи: ОСОБА_7 , з 19.02.1998р.; ОСОБА_11 , з 20.09.2005р.; ОСОБА_1 , з 06.07.1984р..
Отже, судом першої інстанції було встановлено, що відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_1 є власниками вказаної квартири АДРЕСА_3 , які були зареєстровані в ній, до набуття права власності, а саме з 1984 року та 1998 року.
Судом також було встановлено, що 15 червня 2016 року інспектором будівельного нагляду відділу контролю та нагляду за проведенням перевірок Департаменту ДАБІ в Одеській області було проведено обстеження об`єкта містобудування щодо дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові на території АДРЕСА_8 , за наслідком якого було встановлено наявність самовільної добудови до балкону, належного до квартири АДРЕСА_3 .
23 червня 2016 року головним інспектором будівельного нагляду відділу контролю та нагляду за проведенням Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області Лисим С.О. проведено позапланову перевірку за адресою: АДРЕСА_8 , за результатами якої складено протокол про адміністративне правопорушення.
Згідно зазначеного протоколу встановлено, що ОСОБА_1 проведені будівельні роботи реконструкції шляхом розширення балкону та його повного скління на 7 поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку, чим збільшено площу квартири. Також у протоколі зазначено, що замовник будівництва ОСОБА_1 до Департаменту ДАБІ в Одеській області щодо набуття права на виконання будівельних робіт не зверталася.
За наведених обставин, суб`єкт владних повноважень дійшов до висновку, що будівельні роботи ОСОБА_1 виконані без права на їх виконання, чим порушено ч. 1 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядок виконання будівельних робіт, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011р. №466.
На підставі вказаного протоколу, 07 липня 2016 року суб`єктом владних повноважень винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення за №497, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 7 ст. 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 8 500 гривень.
26 липня 2016 року Київською районною адміністрацією Одеської міської ради було винесено розпорядження за №479 «Про приведення до попереднього стану самочинно реконструйованої квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_8 », яким зобов`язано ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у десятиденний термін привести самочинно реконструйовану вказану квартиру АДРЕСА_3 , до попереднього стану шляхом демонтажу добудованої частини балкону.
В подальшому, у жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення №497 від 07 липня 2016 року (справа №520/12759/16-а).
За наслідком розгляду вказаної справи, 12 червня 2019 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено рішення, залишене без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2019 року, яким позовом задоволено. Постанову у справі про адміністративне правопорушення №497 від 07 липня 2016 року стосовно ОСОБА_1 – скасовано.
Зазначеним рішенням суду встановлено, що будівельні роботи з реконструкції балкону у квартирі АДРЕСА_1 були виконані ОСОБА_1 саме у 2009 році.
Матеріалами справи встановлено також, що на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси від 21 серпня 2017 року, Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз було проведено судову будівельно-технічну експертизу, за наслідком якої надано висновок №17-4373.
Відповідно до вказаного висновку експерта, встановлено, що в приміщеннях квартири АДРЕСА_9 , виконана реконструкція балкону зі збільшенням габаритів. Згідно проведеного візуального огляду реконструйованого балкону квартири АДРЕСА_3 , експерт зробив висновок, щодо технічної можливості приведення квартири АДРЕСА_3 до попереднього стану шляхом демонтажу розширеного балкону без нанесення шкоди будівлі.
У висновку, експерт зазначив, що у відповідності до технічного паспорту, виготовленого станом на 23.09.2009р., квартира АДРЕСА_3 , має загальну площу 67,0 кв.м., яка відповідає площі у правовстановлюючих документах на квартиру, на підставі яких вона належить на праві власності ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .. Відповідно до вказаного технічного паспорту, площа балкону складає 0,8 кв.м.
Також зазначено, що доступ до квартири АДРЕСА_9 не забезпечено, у зв`язку з чим обстеження реконструйованого балкону проведено шляхом візуального огляду з нижче розташованої квартири АДРЕСА_4 , за наслідком якого виявлено, що габарити балкону виступають за межі початкових розмірів балкону, передбачених проектом.
Під час розгляду справи, представником позивача було надано також висновок про вплив реконструкції квартири АДРЕСА_3 на умови інсоляції квартири АДРЕСА_5 , проведений 20 грудня 2016 року експертом ОСОБА_14 та архітектором ОСОБА_15 ..
У відповідності до вказаного висновку, встановлено, що до реконструкції квартири АДРЕСА_3 , а саме до розширення балкону вказаної квартири, нормативна тривалість інсоляції (норма 2 години 30 хвилин) житлової кімнати №7, квартири АДРЕСА_10 , була забезпечена у повному обсязі. Розширений балкон квартири АДРЕСА_3 , порушує нормативну тривалість інсоляції житлової кімнати №7 в квартирі АДРЕСА_4 , нижче розташованого 6-го поверху будинку в якому розташовані квартири.
На підставі зазначеного висновку, Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз, на підставі ухвал суду від 21 серпня 2017 року та 19 листопада 2018 року, було проведено судову будівельно-технічну експертизу, за наслідком якої надано висновок №18-5927/5928.
У відповідності до вказаного висновку, експерт на підставі висновку про вплив реконструкції квартири АДРЕСА_3 на умови інсоляції квартири АДРЕСА_4 , від 20 грудня 2016 року, проведеного експертом ОСОБА_14 та архітектором ОСОБА_15 , дійшов висновку, що реконструкція балкону в квартирі АДРЕСА_9 , завдає шкоди власникам суміжних квартир, а саме квартирі АДРЕСА_4 , в цьому ж будинку.
На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов до висновку, що в квартирі АДРЕСА_9 , мало місце самочинне будівництво балкону, який не відповідає розмірам зазначеним у правовстановлюючих документах: «0,8 кв.м. (3,07м. * 0,9м. * 0,3м. = 0,8кв.м.)», що призвело до порушень прав власника сусідньої квартири АДРЕСА_4 , розташованої на нижньому поверсі – ОСОБА_4 , що полягає у порушення інсоляції кімнати №7 в належній останній на праві власності квартирі.
Крім того, під час апеляційного перегляду справи, апеляційним судом встановлено, що на підставі договору дарування від 17 жовтня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 (дарувальник), з однієї сторони та ОСОБА_3 (обдарованим), ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_9 , загальною площею 72,1 кв.м. та житловою площею 39,9 кв.м. (т. 2 а.с. 120-121).
Таким чином, з 17 жовтня 2017 року ОСОБА_3 є єдиним власником квартири АДРЕСА_9 , загальною площею 72,1 кв.м. та житловою площею 39,9 кв.м., таким чином є власником також спірного реконструйованого балкону.
Згідно зі ст. 316 та ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. ч. 1-2 ст. 319 ЦК України).
За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.
Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_9 , здійснено 17.10.2017р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Образцовою Т.А. (т. 2 а.с. 122).
Відповідно до вимог ч. ч. 1-4 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.
Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Апеляційний суд звертає увагу, що згідно ст. 32 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі прав, є відкритою, загальнодоступною та платною, крім випадків, передбачених цим Законом.
За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 на момент винесення оскаржуваного рішення суду не були власниками квартири АДРЕСА_9 , тому апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги відносно того, що незаконним є покладання на відповідачів обов`язку здійснювати будь які будівельні роботи в неналежній їм квартирі.
У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.
За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Дані роз`яснення наведені в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12 червня 2009 року.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
ЦПК України саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі.
Звертаючись до суду з позовом, заявник повинен чітко зазначити спосіб захисту, якого він вимагає, та яке право він вважає порушеним, невизнаним чи оспорюваним, чітко вказати ким порушені його права та в чому полягає порушення.
Вирішення спору за відсутності усіх належних відповідачів є порушенням норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 , оскільки судом не з`ясовано хто є власником квартири АДРЕСА_9 , та суд помилково виходив із того, що власниками квартири є відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , не залучивши до розгляду справи ОСОБА_3 як єдиного законного власника цієї квартири, тому необґрунтовано ухвалив рішення, яким зобов`язав провести ремонтні роботи в квартирі осіб, які не є її власниками.
Зважаючи на вказане, неможливість залучення ОСОБА_3 , як учасника (співвідповідача) на стадії апеляційного розгляду чи направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції для виконання таких вимог закону судом першої інстанції та істотність таких, зокрема, процесуальних порушень, що вплинуло на вирішення спору в цілому, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.
Щодо доводів апеляційної скарги про незастосування судом строку позовної давності, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Крім того, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18).
Відповідно до положень частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.
Крім того, відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Отже, відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.
Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясуванню обставини, що мають значення для справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволені позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382–384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2019 року скасувати в задоволеній частині позовних вимог ОСОБА_4 , і в цій частині ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено: 07 червня 2021 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                   М.М. Драгомерецький   

А.І. Дришлюк

                                                                                                                    Р.Д. Громік