П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 травня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/1043/20	
Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д..
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційні скарги Головного управління військової служби правопорядку Збройних Сил України та Генерального штабу Збройних Сил України в особі фінансового управління на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Генерального штабу Збройних Сил України в особі фінансового управління, Головного управління військової служби правопорядку Збройних Сил України про визнання відмови протиправною, зобов`язання виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно, -
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду  з позовом до Генерального штабу Збройних Сил України в особі фінансового управління, Головного управління військової служби правопорядку Збройних Сил України, в якому просив суд:
- визнати протиправною відмову Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України щодо невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 31773,64 грн. згідно з довідкою №160 про вартість майна, що підлягає видачі при звільненні в запас;
- зобов`язати Головне управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України та Генеральний штаб Збройних Сил України в особі Фінансового управління виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 31773,64 грн. згідно з довідкою №160 про вартість майна, що підлягає видачі при звільненні в запас;
- зобов`язати Головне управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України та Генеральний штаб Збройних Сил України в особі Фінансового управління здійснити розрахунок та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати належних при звільненні коштів, а саме грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, по день фактичного розрахунку.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що за час проходження військової служби в Збройних Силах України він не отримував належним чином необхідне йому речове майно. В порушення вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178 «Про затвердження порядку виплати військовослужбовцям Збройних сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» (надалі - Постанова КМУ №178) позивачу, при звільненні зі служби, грошову компенсацію за неотримане речове майно виплачено не було, згідно з виданою військовою частиною НОМЕР_1 довідкою № 160 від 10.06.2016 р., в розмірі 31773,64грн.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року, ухваленим в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 . 
Визнана протиправною відмова Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 31773,64 грн. згідно з довідкою №160 про вартість майна, що підлягає видачі при звільненні в запас.
Зобов`язано Головне управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України та Генеральний штаб Збройних Сил України в особі Фінансового управління виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 31773,64 грн. згідно з довідкою №160 про вартість майна, що підлягає видачі при звільненні в запас.
Зобов`язано Головне управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України та Генеральний штаб Збройних Сил України в особі Фінансового управління здійснити розрахунок та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати належних при звільненні коштів, а саме грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, полковнику запасу ОСОБА_1 по день фактичного розрахунку.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Головне управління військової служби правопорядку Збройних Сил України, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції необґрунтовано та безпідставно відніс грошову компенсацію за неотримане речове майно до грошового забезпечення.
На думку апелянта, суд першої інстанції протиправно застосував норми Постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178, оскільки сфера дії цієї постанови розповсюджується на військовослужбовців, а не на осіб звільнених з військової служби.
Генеральний штаб Збройних Сил України в особі фінансового управління також подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт - Генеральний штаб Збройних Сил України в особі фінансового управління зазначив, що судом першої інстанції проігноровано доводи відповідача щодо того, що позивач звернувся з даним позовом до неналежних відповідачів.
Також, Генеральний штаб Збройних Сил України в особі фінансового управління надав відзив на апеляційну скаргу Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України, в якому, погоджуючись із доводами апеляційної скарги, просить задовольнити апеляційну скаргу Головне управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України.
ОСОБА_1 своїм правом подання відзиву на апеляційні скарги не скористався.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги можуть бути частково задоволені за таких підстав.
Суд встановив, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України з 15.04.1986 року по 10.06.2016 року.
Наказом Міністра Оборони України від 22.04.2016р. № 333 позивач був звільнений з військової служби у запас за пунктом «б» ч.6 ст.26 (за станом здоров`я) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та, згідно із витягом з наказу від 10.06.2016р. № 100 начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України - начальника Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України (по строковій частині), позивач виключений з 10.06.2016р. зі списків особового складу Головного управління Військової Служби Правопорядку Збройних Сил України (а.с.86-87).
Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджено копією посвідчення від 30.09.2016р. серії НОМЕР_2 (а.с.88), приймав участь у бойових діях у складі обмеженого контингенту радянських військ в Демократичній Республіці Афганістан з 08.08.1986р. по 08.05.1987р.
Під час проходження служби позивач знаходився на речовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 .
Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 04.10.2016 р. по справі № 814/1425/16 (ЄДРСР №62092677) був частково задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (79-а окрема аеромобільна бригада) та Головне управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України здійснити дії, необхідні для нарахування та виплати заборгованості за неотримане речове майно полковнику запасу ОСОБА_1 , передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» (а.с.  101-102).
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.02.2017р. постанову суду першої інстанції від 04.10.2016р. по справі № 814/1425/16 (ЄДРСР №64743162) постанова Миколаївського окружного адміністративного суду від 04.10.2016 р. була скасована в частині задоволених позовних вимог та в цій частині ухвалене нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено (а.с. 103-105). Суд апеляційної інстанції в своєму рішенні вказав, що позивач на день підписання наказу про звільнення зі служби мав передбачене Положенням № 178 право на отримання речового майна, яке він не отримав в період проходження служби та про отримання компенсації за яке не звернувся з відповідним рапортом до звільнення, проте як після втрати статусу військовослужбовця приписи Положення № 178 на позивача не поширюються.
Також, до матеріалів адміністративної справи № 400/1043/20 ОСОБА_1 надав грошовий атестат серії ЗУ № 225920, виданий Фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних сил України, та довідку про вартість майна, що підлягає видачі при звільненні в запас № 160 видану позивачу Військовою частиною НОМЕР_1 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_3 № 100 від 10.06.2016р. (а.с.  92,93).
Згідно з довідкою № 160 позивачу до видачі при звільнені в запас належить речове майно вартістю 31773,64грн.
Позивач 26.12.2019р. звернувся до начальника Військової служби правопорядку у ЗСУ з запитом про отримання публічної інформації щодо причин не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні по даний час, нарахувати та виплатити відповідну компенсацію та середній заробіток за час затримки виплати належних сум (а.с. 94-97).
Головне управління Військової служби правопорядку ЗСУ, листом від 11.01.2020р. за вих. №306/мтз/221 відмовило позивачу у виплаті відповідної грошової компенсації, оскільки вважало, що позивачем був порушений порядок постановки на речове майно при прибутті до нового місця служби. Крім того, в листі від 11.01.2020р. відповідач вказав, що не має підрозділу речової служби, а перебуває на забезпеченні речовим майном у Центрі забезпечення (м. Київ).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що на час підписання наказу про виключення позивача зі списків особового складу Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України та всіх видів грошового забезпечення від 10.06.2016р., позивач мав право на грошову компенсацію вартості речового майна, яку він не отримав в період проходження військової служби в розмірі 31773,64  грн. відповідно до довідки №160. Також, суд першої інстанції виходив з того, що грошова компенсація не отриманого речового майна при звільненні зі служби є складовою такого грошового забезпечення, а тому, підлягає стягненню.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 р. № 2232-XII зі змінами та доповненнями (надалі - Закон №2232-XII) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Спеціальним законом, який, відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 р. зі змінами та доповненнями (надалі - Закон № 2011-XII).
Відповідно до ст. 1 Закону № 2011-XIІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі ст. 1-2 Закону № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону № 2011-XII).
Згідно із ч. 1 ст. 9-1 Закону № 2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання вищевказаної статті Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 р. № 178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (надалі - Порядок № 178), пунктами 2, 3 якого визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Відповідно до п. п. 4, 5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Із вищенаведених законодавчих приписів вбачається, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).
Отже військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку № 178 виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.
Вказаний висновок щодо застосування норм права узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.10.2018 р. у справі № 803/756/17 (адміністративне провадження № К/9901/38716/18). За таких обставин апеляційний суд відхиляє посилання апелянтів на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.02.2017 року у справі №814/1425/16, яке  по перше ґрунтується на правовій позиція яка є не актуальною, а по друге, яка стосується іншого перемету спору, інших фактичних обставин.
У відповідності до абзаців 1 та 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, (дія якого відповідно до ч. 3 Указу поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Суд встановив, що ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу Головного управління Військової служби Правопорядку Збройних Сил України з 10.06.2016 року, що підтверджується копією наказу від 22.04.2016 року № 333. При звільненні зі служби компенсація за неотримане речове майно не була виплачена, так само як і не було видано  саме речове майно.
Таким чином, у позивача виникло право на стягнення суми компенсації за неотримане речове майно, яка зазначена у довідці про вартість майна, що підлягає видачі при звільнені в запас № 160, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
Що стосується рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за несвоєчасно проведений розрахунок при звільненні, апеляційний суд зазначає, що ні Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби.
Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Апеляційний суд зазначає, що в межах цих правовідносин спірним є питання наявності у позивача права на стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, право на стягнення якого, як вважає позивач, виникло у зв`язку з невиплатою грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні з військової служби.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону № 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Таким чином, компенсація за неотримане речове майно не входить до грошового забезпечення військовослужбовця, оскільки, закупівля речового майна здійснюється незалежно від виплати грошового забезпечення і лише при незабезпеченні військовослужбовця речовим майном, відповідно до п. 7 Порядку № 178 здійснюється виплата грошової компенсації.
Тобто, компенсація за речове майно не є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця.
Таким чином, предметом цього адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що не входить до структури заробітної плати (грошового забезпечення).
Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 р. по справі № 620/1982/19 (провадження № К/9901/33237/19).
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує вказані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права.
Крім того, згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
На підставі наведених вище обставин, апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність вимог позивача в частині стягнення з відповідачів середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплата компенсації за речове майно).
Інші доводи апеляційних скарг не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. У них також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права при ухваленні судового рішення в частині  позовних вимог щодо зобов`язання  провести розрахунок та виплату  середнього заробітку за весь час затримки  виплати належних при звільнені коштів, внаслідок чого, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, оскаржуване рішення – скасуванню в частині задоволених позовних вимог щодо розрахунку та виплати середнього заробітку за весь час затримки  виплати належних при звільнені коштів, з ухваленням в цій частині нової постанови, про відмову у задоволені цих позовних вимог.
Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 71-77, 242, 257, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги Головного управління військової служби правопорядку Збройних Сил України, Генерального штабу Збройних Сил України в особі фінансового управління - задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року у справі №400/1043/20 скасувати в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України та Генерального штабу Збройних Сил України в особі Фінансового управління здійснити розрахунок та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати належних при звільненні коштів, а саме грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, полковнику запасу ОСОБА_1 по день фактичного розрахунку, та ухвалити в цій частині нову постанову.
Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України та Генерального штабу Збройних Сил України в особі Фінансового управління здійснити розрахунок та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати належних при звільненні коштів, а саме грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, полковнику запасу ОСОБА_1 по день фактичного розрахунку
В іншій частини Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року у справі №400/1043/20 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 18.05.2021 року.

Головуючий суддя 	 	Домусчі С.Д.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Шляхтицький О.І.