Справа № 417/3957/17 
Провадження № 22-ц/810/954/20 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 березня 2021 року м. Сєвєродонецьк
Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Лозко Ю.П. 
суддів: Назарової М.В., Стахової Н.В.,
за участю секретаря судового засідання – Козубської А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на ухвалу Марківського районного суду Луганської області від 01 грудня 2020 року постановлену судом у складі судді Логвиненка Т.Г.
за заявою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Слов`яносербського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Кошиль Анастасії,

встановив:
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії та рішення державного виконавця, в якій просила суд визнати неправомірними дії начальника відділу Слов`яносербського РВДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Кошиль А. та зобов`язати останнього, скасувати постанову ВП № 59666492 від 30 липня 2019 року та постанову ВП № 59666492 від 27 березня 2020 року про арешт коштів боржника  ОСОБА_1 , що перебувають на відкритому рахунку № НОМЕР_1 у Філії-Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк».
Ухвалою Марківського районного суду Луганської області від 01 грудня 2020 року в задоволенні вимог скарги ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків суду встановленим у справі обставинам, просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення, яким повністю задовольнити вимоги скарги.
У відзиві на апеляційну скаргу Слов`яносербський РВДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в особі начальника Кошиль А. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Учасники справи про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджені такі факти та обставини справи.
29 липня 2019 року Головним державним виконавцем Слов`яносербського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області, на підставі виконавчого листа № 417/3957/17 виданого Марківським районним судом Луганської області 08 травня 2018 року про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 боргу на користь КС «ІмперіалЛТД» в сумі 20286,40 гривень, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №59666492.
Постановами Державного виконавця Слов`яносербського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Луганській області від 30 липня 2019 року та від 27 березня 2020 року накладено арешт на грошові кошти боржника, що містяться на всіх відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику.
ОСОБА_1 у порядку передбаченому ст. 447 ЦПК України звернулась до суду з вказаної вище скаргою, посилаючись на неправомірні дії державного виконавця, що призвело до порушення її прав, оскільки в порушення ч.1 п. 5.6 ст. 73 ЗУ «Про виконавче провадження» державним виконавцем накладено арешт на рахунок № НОМЕР_1 на який зараховуються кошти, тип виплат матеріальна допомога в АТ «Ощадбанк», а саме на який зараховано соціальну допомогу при народженні дитини.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд виходив з того, що у даному випадку скарга є необґрунтованою, оскільки судом не встановлено протиправних дій або бездіяльності виконавця (в межах поданої скарги і викладених у ній доводів), або в рішенні державного виконавця і відповідно не встановлено в межах розгляду даної скарги порушень виконавцем прав боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні, тому відсутні підстави для задоволення її скарги.
З таким висновком суду колегія суддів погоджується, виходячи з такого.
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.  
Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.
Європейський суд з прав людини наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від       20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).
У статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частинами 5,7 статті 26 Закону України Про виконавче провадження передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. У разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника. У разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному ст.56 цього Закону.
Статтею 56 Закону передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.
Пунктом 7 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право виконавця під час здійснення виконавчого провадження накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.
За змістом оскаржуваних постанов виконавцем дотримано вище наведені вимоги закону і права боржника, щодо накладення арешту на будь - які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом.
Отже висновок суду про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 є вірним.
З наведених підстав та обставин справи, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо незаконності оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Доказів які б спростували наведені вище висновки суду скаржником не надано.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та задоволення вимог скарги.
Інші доводи апеляційної скарги за своєю суттю є обґрунтуванням вимог скарги, зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, яким суд надав належну правову оцінку. 
Отже, доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін. 
Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Марківського районного суду Луганської області від 01 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Дата складення повної постанови 29 березня 2021 року.

Головуючий                                                                                  Ю.П. Лозко

Судді:                 М.В. Назарова

                Н.В. Стахова