Ухвала
Іменем України
 
04 червня 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 243/14449/19
провадження № 61-4942ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року у складі судді Дюміної Н.О. та постанову Донецького апеляційного суду від 22 лютого 2021 року у складі колегії суддів:                     Космачевської  Т. В., Папоян В. В., Канурної О. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 1981 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області             від 09 квітня 2001 року шлюб між ними розірвано.
До 2007 року вони мешкали разом, оскільки відповідач відмовлявся виїжджати з квартири АДРЕСА_1 , та належить їй на праві особистої приватної власності.
Спірна квартира отримана нею в період шлюбу безоплатно, вартість квартири сплачена підприємством ТОВ «Слав-Ліс», на якому позивач працювала. Відповідач участі у придбанні квартири не приймав, облаштування квартири здійснювалося виключно за її кошти. Через пияцтво, сварки, з ініціативи відповідача, позивач була вимушена виїхати з власної квартири до будинку дочки. З метою запобігання руйнування своєї власності позивач самостійно сплачувала всі комунальні послуги.
Рішенням суду від 06 жовтня 2016 року встановлено, що саме вона є власником спірної квартири.
24 серпня 2019 року вона звернулася до відповідача письмово з вимогою про укладення договору оренди квартири та повідомила, що з 01 грудня 2019 року вона має намір розпорядитися квартирою на свій розсуд, тому попередила відповідача про необхідність виселитися з квартири. Однак відповідач договір не уклав, з квартири не виселився, комунальні платежі не сплачує.
У спірній квартирі зареєстровано 4 особи, фактично мешкають відповідач та син позивача. Позивач мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .
Борг відповідача за комунальні послуги у 2017 році складає 1 783,47 грн, у 2018 році - 4 298,03 грн, у 2019 році - 7 859,91 грн.
Більше 10 років між нею та відповідачем наявний конфлікт, який призводить до моральних страждань позивача. Вона не може нормально мешкати у власній квартирі, є інвалідом 2 групи та тривалий час хворіє на бронхіальну астму, гіпертонічну хворобу, м`язовий нервовий синдром, астено-невротичний синдром, вапняний бурсит плечового суглоба. Після судового процесу у 2016 році вона хворіє на серцеву недостатність. Вона дуже переживає, що не може владнати спір із житлом мирним шляхом, її переслідує почуття образи та несправедливості, невпевненість в майбутньому. Відповідач викрав у неї 19 років нормального спокійного життя та матеріального благополуччя.
З урахуванням уточнень ОСОБА_1 просила визнати її особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1 , стягнути з відповідача витрати на утримання вказаної квартири у розмірі 14 571,41 грн, стягнути з відповідача на її користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн, позбавити відповідача права на користування квартирою АДРЕСА_1 , виселити ОСОБА_2 із квартири, стягнути з відповідача на її користь судові витрати та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
26 березня 2020 року до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернувся ОСОБА_2 із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про розподіл сумісного майна подружжя, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в період з 15 серпня 1981 року до 2001 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Рішенням суду у 2001 році їх шлюб розірвано.
У період перебування у шлюбі на підставі угоди (контракту) від 10 серпня 1994 року за спільні кошти ними придбана трикімнатна квартира, загальною площею 64,8 кв. м, житловою площею 38,6 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .
Право власності на вказану квартиру зареєстроване в КП БТІ на ім`я ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Слов`янської міської ради народних депутатів від 18 червня 1996 року № 283 та свідоцтва про право власності на житло від 14 серпня 1996 року. 10 лютого 2020 року право власності на квартиру зареєстроване за відповідачем за зустрічним позовом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
ОСОБА_2 просив суд визнати спільною сумісною власністю його та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , здійснити поділ майна, визнавши за ним право власності на 1/2 частки вказаної квартири та стягнути із ОСОБА_1 на його користь понесені судові витрати.
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня                 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на утримання квартири у розмірі 14 571,41 грн за період з 2017 року по 2019 рік включно.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю квартири, стягнення моральної шкоди, позбавлення права користування квартирою, виселення відмовлено.
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл сумісного майна подружжя задоволено повністю.
Визнано спільною частковою власністю подружжя ОСОБА_2 та            ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 , зареєстрованої в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за номером 2026990314141 06 лютого 2020 року на ім`я ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 серпня 1996 року.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 , зареєстрованої в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за номером 2026990314141 06 лютого 2020 року на ім`я ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 серпня 1996 року.
Звільнено ОСОБА_2 від обов`язку сплачувати судовий збір за подання позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю квартири, стягнення витрат на утримання квартири, стягнення моральної шкоди, позбавлення права користування квартирою, виселення в сумі 840,80 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю з понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , стягнення з відповідача на її користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн, позбавлення відповідача права на користування спірною квартирою, виселення з неї ОСОБА_2 , стягнення з відповідача на її користь судових витрат та витрат на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості цих позовних вимог та відсутності підстав для позбавлення ОСОБА_2 права користування спірною квартирою, виселення та стягнення моральної шкоди.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині спору про визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири АДРЕСА_1 та визнання за сторонами по 1/2 частини цієї квартири, суд першої інстанції виходив з того, що на момент набуття спірної квартири ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, тому майно є спільною сумісною власністю подружжя.
Постановою Донецького апеляційного суду від 22 лютого 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції як такими, що є правильними та відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Апеляційний суд виходив з того, що спірне майно, а саме: трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 64,8 кв. м та житловою площею 38,6 кв. м, сторонами придбано за час перебування у шлюбі відповідно до укладеної угоди-контракту від 10 серпня            1994 року між відділом капітального будівництва та ОСОБА_1 на підставі Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року, а тому таке майно                           є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження                  № 14-325цс18). За таких обставин, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права особистої приватної власності на спірну квартиру.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для позбавлення права користування ОСОБА_2 спірною квартирою та виселення, суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, правильно виходив з того, що відповідач не втратив право власності на вказану квартиру відповідно до статей 319, 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки спірна квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаного приміщення.
Апеляційний суд визнав необґрунтованими доводи апеляційної скарги                    ОСОБА_1 щодо неправильного незастосування судом першої інстанції позовної давності до вимог ОСОБА_2 , з огляду на те, що про порушення свого права він дізнався ще у липні 2016 року, у зв`язку з чим, на думку позивача, пропустив трирічну позовну давність, оскільки під час апеляційного розгляду цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 апеляційним судом оглянуто цивільну справу № 243/6583/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, виселення з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення та стягнення заборгованості зі сплати житлово-комунальних послуг, та встановлено, що відповідач                  ОСОБА_2 не приймав участі у розгляді справи, рішення постановлено заочно, копії процесуальних документів у справі та копію ухваленого рішення               ОСОБА_2 також не отримував. Про ухвалене рішення у вказаній справі відповідач дізнався в грудні 2019 року після запровадження процедури утримання доходу з його пенсії за постановою державного виконавця, і позивач в судовому засіданні не спростувала зазначені обставини та не довела іншого.
Також апеляційний суд визнав необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо заподіяння відповідачем ОСОБА_2 моральної шкоди позивачу через їх недоведеність.
Ураховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції вказав, що доводи ОСОБА_1 , наведені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, та для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального та процесуального права.
Представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_3 24 березня 2021 року звернулась засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 22 лютого 2021 року у справі.
Ухвалою Верховного Суду від 07 квітня 2021 року касаційну скаргу представника    ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишено без руху до 07 травня 2021 року, але не більше десяти днів з дня отримання цієї ухвали для усунення недоліків, зокрема запропоновано заявнику надати нову редакцію касаційної скарги разом із копіями скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників, оформлену відповідно до положень статті 392 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_3 30 квітня 2021 року звернулась засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з уточненою касаційною скаргою на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 22 лютого 2021 року у справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції скасувати частково та ухвалити нове судове рішення: застосувати до зустрічних позовних вимог   ОСОБА_2 позовну давність та відмовити у задоволені зустрічних позовних вимог у повному обсязі; визнати особистою приватною власністю позивача спірну квартиру; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн; позбавити  ОСОБА_2 права на користування спірною квартирою; виселити              ОСОБА_2 із спірної квартири; стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн в суді першої інстанції та 7 000,00 грн - в суді апеляційної інстанції.
В уточненій касаційній скарзі представник    ОСОБА_1 - ОСОБА_3 як на підставу касаційного оскарження посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що судами попередніх інстанцій не враховано висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 2469цс16, постановах Верховного Суду: від 21 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012, від 03 квітня 2018 року у справі № 910/31767/15, від 17 липня 2018 року у справі № 911/4006/16, від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17, від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц.
Заявник зазначає, що апеляційним судом неправильно застосовано норму статті 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, оскільки 13 серпня 2016 року відповідач отримав письмову вимогу від позивача від 26 липня 2016 року про укладення договору найму та негайне погашення комунальних боргів (міститься в матеріалах справи),    ОСОБА_2 неодноразово мав можливість дізнатися про судову справу № 243/6583/16-ц, а прийняте 06 жовтня 2016 року рішення у ній - прочитати в Єдиному державному реєстрі судових рішень, яке опубліковане там                  11 жовтня 2016 року. Він не отримував повістки не тому, що вони не приходили, а тому що він не бажав їх отримувати, розумів, що вони надходять із суду, а про звернення до суду відповідач за зустрічним позовом попереджала його в листі                     від 26 липня 2016 року, що свідчить про недобросовісну поведінку сторони у справі.   ОСОБА_2 мав можливість дізнатися про порушення свого права та міг подати позов про поділ майна подружжя у той період, саме він повинен був спростувати факти, на яких наполягала   ОСОБА_1 у заяві про застосування позовної давності, а саме: обставини, за яких позивач за зустрічним позовом міг дізнатися про порушення свого цивільного права в період з липня до жовтня 2016 року.
Щодо моральної шкоди, то заявник зазначає, що судами не застосовано правову позицію Верховного Суду, викладену в пункті 92 постанови від 01 вересня 2020 року  у справі № 216/3521/16-ц, та рекомендації постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», оскільки не з`ясовано, чи спричинена позивачу моральна шкода за наявності перешкод у вільному володінні своїм майном. Обмеження у праві користування власністю для    ОСОБА_1 існує у формі присутності колишнього чоловіка у спірній квартирі та спричиняє моральні страждання, а моральні/душевні страждання є шкодою, яка підлягає відшкодуванню.
На думку заявника, суди попередніх інстанцій взагалі не визначилися щодо способу захисту у спірних правовідносинах, які спричиняють    ОСОБА_1 моральні страждання, її інтерес в частині стягнення моральної шкоди судом не був захищений.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 1981 року по 2001 рік, шлюб між ними розірвано за рішенням Слов`янського міського суду Донецької області від 09 квітня 2001 року, про що в книгу реєстрації розірвань шлюбів внесено актовий запис від 18 грудня 2007 року № 582.
Згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 11 жовтня 1991 року вона прийнята в Науково-технічне підприємство «СлавЛіс» касиром-рахівником. У 1993 році підприємство перейменоване в Товариство з обмеженою відповідальністю «фірма Славліс».               У 1994 році ОСОБА_1 переведена на посаду бухгалтера-касира. 04 травня               1994 року ТОВ «фірма Славліс» перейменовано в Закрите акціонерне товариство «Славліс». 14 вересня 1998 року ОСОБА_1 звільнена на підставі пункту 1 статті 36 пункт 1 КЗПП України.
Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 у 1992 році прийнятий на Науково-технічне підприємство «Слав-Ліс» трактористом, у 1993 році підприємство перейменоване в Товариство з обмеженою відповідальністю «фірма Славліс». 27 серпня 1996 року ОСОБА_2 звільнений на підставі 38 КЗПП України.
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14 серпня 1996 року ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 , житловою площею 38,82 кв. м, загальною площею 65,4 кв. м, яка придбана за угодою-контрактом від 10 серпня           1994 року між відділом капітального будівництва та ОСОБА_1 на підставі Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року.
Між газопостачальником та ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , укладений договір про надання послуг з газопостачання                   від 27 травня 2003 року № 33840.
З договору від 01 січня 2009 року № 25087 вбачається, що між ОСОБА_1 та Слов`янським КП «АТП052814» укладений договір на надання послуг з вивезення та розміщення твердих побутових відходів за адресою: АДРЕСА_3 .
З договору-зобов`язання № 75 вбачається, що між ОСОБА_1 та представником Об`єднання співвласників багатоквартирних будинків «Даурія» (далі - ОСББ «Даурія») укладено договір на ремонт та обслуговування індивідуального власника в будинку державного або громадського фонду за адресою: АДРЕСА_3 .
Заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області                       від 06 жовтня 2016 року у справі № 243/6583/16-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість зі сплати комунальних послуг у розмірі 5 417,21 грн, судові витрати за сплати публікації оголошення у розмірі 420,00 грн, судовий збір у розмірі 183,73 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 821,66 грн,           у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення, відмовлено.
З акта про фактичне проживання від 07 листопада 2019 року, виданого інспектором ВОС Біленьківської селищної ради, вбачається, що ОСОБА_1 фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до акта про проживання, складеного 07 листопада 2019 року головою ОСББ «Даурія», в квартирі АДРЕСА_1 фактично мешкають ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 1996 року, що підтвердили сусіди ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
З довідки, виданої ОСББ «Даурія», вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 мешкають п`ять осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .
Відповідно до довідки від 05 лютого 2020 року № 353-3/0.45/01 КП «Бюро технічної інвентаризації» право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване                                   за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Слов`янської міської ради народних депутатів 14 серпня 1996 року.
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10 лютого 2020 року № 19962607 право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_1 , за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна                      від 06 лютого 2020 року № 206990314141.
Згідно з архівним витягом від 20 лютого 2020 року № 90, виданим архівним відділом Слов`янської міської ради, протоколом засідання виконкому Слов`янської міської ради народних депутатів від 18 червня 1996 року № 9 рішенням виконкому міської ради народних депутатів № 283 «Про розподіл житлової площі знову ввідного в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_5 , приведеною площею 4444 кв.м», вирішено передати приватним особам на підставі укладених угод-контрактів та згідно із Законом України «Про власність» - ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , площею 65,4 кв. м.
Щодо спільної сумісної власності подружжя та поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті                                 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.
Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).
Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.
Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).
Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Судами попередніх інстанцій установлено, що спірна квартира набута позивачем за час шлюбу із відповідачем (відповідно до укладеної угоди-контракту від 10 серпня 1994 року між відділом капітального будівництва та ОСОБА_1 на підставі Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року), отже, таке нерухоме майно  є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) (на яку посилався апеляційний суд).
Підстав для іншого висновку, за умови не спростування ОСОБА_1 презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу,                  у суду немає.
Вирішуючи зустрічний спір по суті, суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення у відповідності з актуальними висновками Верховного Суду щодо питань застосування права у спірних правовідносинах, зокрема щодо презумпції спільності майна подружжя та можливості її спростування, викладеними у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 1522/2203/2012, від 05 жовтня 2020 року у справі № 537/78/19, від 22 березня 2021 року у справі № 522/5302/16-ц, від 04 березня 2020 року у справі № 761/22696/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18.
Щодо позовної давності
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,                             є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
 
За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
 
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.
 
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується насамперед з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
 
Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
 
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62,                  66 рішення від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).
 
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.
 
Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
 
До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).
 
Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього               (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).
Згідно із заочним рішенням від 06 жовтня 2016 року у справі № 243/6583/16-ц                       з відповідача стягнуто заборгованість зі сплати комунальних послуг, а в задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 (про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, виселення з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення) - відмовлено. Судами попередніх інстанцій установлено, що   ОСОБА_2 не приймав участі у справі № 243/6583/16-ц, рішення у якій постановлено заочно (в тексті мотивувальної частини зазначено, що відповідач повідомлявся про проведення судового засідання шляхом розміщення оголошення про виклик в друкованих засобах масової інформації), копії процесуальних документів у зазначеній справі та заочного рішення він також не отримував.
З урахуванням зазначеного, немає підстав вважати, що ОСОБА_2 міг дізнатися про порушення свого права у період з липня по жовтень 2016 року та подати позов про поділ майна подружжя саме у той період, на чому наполягає заявник у своїй касаційній скарзі.
Отже, оскільки відповідач дізнався про існування заочного рішення у справі № 243/6583/16-ц в грудні 2019 року у зв`язку з утриманням з його пенсії коштів за постановою державного виконавця, то суди зробили обґрунтований висновок про те, що позивач за первісним позовом ОСОБА_2 , звернувшись із позовом про поділ сумісного майна подружжя в березні 2020 року, не пропустив трирічну позовну давність для таких вимог.
Доводи касаційної скарги про пропуск позовної давності відповідачем спростовуються установленими судами обставинами, а також тим, що позивачем не враховано, що трирічна позовна давність у спірних правовідносинах рахується не з часу розірвання шлюбу чи прийняття заочного рішення у справі № 243/6583/16-ц,              а саме від дня, коли особа довідалась про порушення свого права.
Посилання в касаційній скарзі на те, що ОСОБА_2 отримав 13 липня 2016 року від відповідача за зустрічним позовом письмову вимогу від 26 липня 2016 року про укладення договору найму та негайне погашення комунальних послуг, було предметом розгляду суду апеляційної інстанції, який правильно вказав, що листи про укладення договору найму спірної квартири суд не може розцінювати як таку обставину, що свідчить про обізнаність ОСОБА_2 про порушення його прав щодо спірного майна подружжя.
При цьому суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому, з огляду на вимоги процесуального закону, Верховний Суд не здійснює переоцінку доказів             у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень за положеннями статті 400 ЦПК України.
Посилання заявника на те, що судами не враховано викладені у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 2469цс16, постановах Верховного Суду: від 21 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012, від 03 квітня 2018 року                    у справі № 910/31767/15, від 17 липня 2018 року у справі № 911/4006/16,                      від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17, висновки щодо пропуску позовної давності, враховуючи установлені судами обставини у цій справі, не знайшли своє підтвердження. Окрім цього, у перерахованих справах предметом спору взагалі не є сімейні правовідносини. У свою чергу під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Оскільки ОСОБА_2 є співвласником спірної квартири, то немає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення та виселений з нього, і суди правильно застосували норми статей 317 (власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна), 319 (здійснення права власності), 321 (непорушність права власності) ЦК України в цій частині.
Щодо стягнення моральної шкоди
Згідно з частинами першою та другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, серед іншого, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (стаття 23 ЦК України).
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (стаття 1166 ЦК України).
Аналіз наведеної норми права з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив.
Разом з тим потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача, розмір завданої шкоди, тобто факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди, доводить сторона, яка вимагає відшкодування шкоди.
У цій справі судом першої інстанції установлено, що на підтвердження завдання моральної шкоди ОСОБА_1 надано суду довідку МСЕК від 20 березня             2018 року про встановлення їй другої групи інвалідності безстроково внаслідок загального захворювання, епікризи, згідно з якими ОСОБА_1 встановлений діагноз: бронхіальна астма ІІ ступеню, змішана форма, персистуючий перебіг, загострення, ДН - ІІ ст. середньої тяжкості, виписний епікриз КЛПУ ДОКТМО пульмонологічного відділення, відповідно до якого позивач перебувала у відділенні             з 27 січня 2014 року по 03 лютого 2014 року зі скаргами на приступи задухи до                  10 разів на добу, задишку змішаного характеру при ходьбі, підйомі на сходах, встановлено діагноз бронхіальна астма змішаної форми третя ступінь середнього ступеню тяжкості, персистуючий перебіг, неконтрольована фаза тяжкого загострення. Рекомендовано: уникати переохолоджень, дихальна гімнастика, спостереження пульмонолога, виписку з медичної картки стаціонарного хворого № 5675 кардіологічного відділення КМУ «Міська лікарня № 3», дата госпіталізації -  22 липня 2017 року, дата виписки - 03 серпня 2017 року, скарги на стискаючі, пекучі болі за грудиною, що віддають в ліве плече, що виникають при ходьбі, швидкому підйомі на другий поверх, головні болі при підйомі АТ, повідомлення начальника Слов`янського відділу поліції, щодо внесення звернення ОСОБА_1 до журналу єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші дії. З ОСОБА_2 проведена профілактична бесіда про недопущення протиправних дій у подальшому.
Проаналізувавши надані позивачем документи, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що не вбачається, що набуте ОСОБА_1 захворювання - бронхіальна астма, виникло саме через протиправну поведінку    ОСОБА_2 , а посилання  ОСОБА_1 на створення ОСОБА_2 впродовж 20 років сімейного життя нестерпних умов для співжиття, завдання їй та дітям душевних та моральних страждань не прийняті судом до уваги, оскільки не підтверджуються будь-якими достовірними доказами або матеріалами поліції, факти застосування фізичного чи психологічного насилля не встановлені рішеннями судів у адміністративних чи кримінальних справах.
З урахуванням зазначеного, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог    ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди.
Доводи позивача у касаційній скарзі щодо неврахування висновків Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року                     у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19), зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи та оцінкою ними доказів. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Окрім цього, у цій постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року                     у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19), на яку посилається заявник, йдеться про спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, зокрема у справі про порушення банком зобов`язання з повернення вкладу, що не узгоджується із змістом спірних правовідносин у цій справі.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга                є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суди розглянули спір та прийняли судові рішення відповідно до такого висновку.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл сумісного майна подружжя, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду                   від 22 лютого 2021 року відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:    	І. Ю. Гулейков       О. В. Ступак       Г. І. Усик