П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/13624/20	
Головуючий в 1 інстанції: Білостоцький О.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:  Димерлія О.О.,
суддів: Єщенка О.В. ,  Танасогло Т.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 26.03.2021 року у справі № 420/13624/20 за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Іллічової Наталії Артемівни, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09.09.2020р. №53978317 

В С Т А Н О В И В :
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій, з урахуванням уточнен, просила суд визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Іллічової Наталії Артемівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №53978317 від 09.09.2020 року.
В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалась на протиправність проведення приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Наталією Артемівною державної реєстрації права власності на 86/100 будівлі столової, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 .
Не погоджуючись з позовними вимогами відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що даний спір не належить до юрисдикції адміністративного суду, оскільки є приватноправовим, який виник між власником – ОСОБА_2 та позивачкою – ОСОБА_1 .
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 26.03.2021 року у справі №420/13624/20 провадження у справі № 420/13624/18 за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Іллічової Наталії Артемівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.
Роз`яснено позивачу, що даний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.
Закриваючи провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд першої інстанції вказав на те, що правовідносини, які виникли між сторонами не є публічно-правовими.
Не погоджуючись із ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 26.03.2021 року у справі №420/13624/20 ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій зазначено, що викладені у рішенні суду першої інстанції висновки не відповідають обставинам справи, оскаржуване судове рішення судом першої інстанції прийнято із порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим останнє, на думку скаржника, підлягає скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування апеляційної скарги позивачка зазначає, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки спірні правовідносини виникли між ОСОБА_1 та суб`єктом владних повноважень – приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Наталією Артемівною у сфері реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, які врегульовано положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
В силу приписів пункту 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку з положеннями чинного законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга позивачки задоволенню не підлягає, з урахуванням наступного.
Зокрема, колегією суддів установлено, що 17.01.2018 року Державним підприємством   «Сетам» проведено торги з продажу 86/100 частини будівлі столової, загальною площею 1466,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . 
За результатом вказаних торгів переможцем торгів визнано ОСОБА_2 .
Після оплати повної вартості придбаного майна, ОСОБА_2 отримав акт державного виконавця про проведені електронні торги від 05.02.2018 року.
22.02.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. видано ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на майно, що складається з 86/100 часток будівлі столової, в цілому, загальною площею 1466,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
У подальшому, 25.06.2018 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради Піщевською Н.В. прийнято рішення від 25.06.2018 року про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановою Одеського апеляційного суду від 05.08.2020 року у справі №523/5169/18 позов ОСОБА_2 – задоволено. 
Скасовано державну реєстрацію прав власності, номер запису про право власності 26795826, ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна загальною площею 2527,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1500201151101). 
Зобов`язано усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 (номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) права власності на об`єкт нерухомого майна - 86/100 частини будівлі столової, загальною площею 1466,7 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення Товариства з обмеженою відповідальністю «Александрія Нова», ОСОБА_3 реєстраційний, ОСОБА_1 із об`єкта нерухомого майна - 86/100 частини будівлі столової, загальною площею 1466,7 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1500201151101).
09.09.2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №53978317, з урахуванням якого за ОСОБА_2 зареєстровано право спільної часткової власності на нерухоме майно, а саме: 86/100 часток будівлі столової, в цілому загальною площею 1466,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Надаючи оцінку спірним правовідносин, у контексті вирішення питання щодо належності розгляду даної справи за правилами адміністративного судочинства, колегія суддів вказує на таке.
Згідно із частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктом 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України   передбачено, що суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Якщо позивачка не була заявником стосовно оскаржуваних нею реєстраційних дій, які були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства.
Натомість, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.
Отже, з урахуванням установлених фактичних обставин справи, у системному зв`язку з приписами чинного законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спір у даній справі не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки приймаючи оскаржуване рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09.09.2020р. №53978317 приватний нотаріус, не мав публічно-правових відносин з позивачкою.
Даний спір є спором про права цивільне, тобто має приватноправовий характер, а саме - є спором позивача та третьої особи щодо права власності на об`єкт нерухомості.
Позивачка не була заявником стосовно оскаржуваної реєстраційної дії, тобто останню було вчинено за заявою іншої особи, що свідчить про наявність спору про право цивільне незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства.
Отже, спір у даній справі не є публічно-правовим. Оскарження рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень безпосередньо пов`язане із захистом позивачкою свого цивільного права у спорі щодо нерухомого майна з особою, яка не заперечує законності дій приватного нотаріуса. Такий спір має приватноправовий характер. 
Відтак, незважаючи на участь у даному спорі суб`єкта владних повноважень, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком окружного адміністративного суду, що заявлений позивачкою спір не є публічно-правовим, а тому не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Згідно із статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановлений законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом». У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.
Отже, поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції.
З огляду на суб`єктний склад учасників даної справи, колегія суддів приходить до висновку, що спірні правовідносини підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.
Установлені у межах розгляду даної справи фактичні обставини та висновки суду апеляційної інстанції у повному обсязі спростовують доводи позивачки про належність розгляду справи за правилами адміністративного судочинства.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи позивачки, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.
З підстав визначених статтею 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.   238, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 26.03.2021 року у справі № 420/13624/20 - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії   судового рішення.

Суддя-доповідач 	 	Димерлій О.О.	
Судді	    	Єщенко О.В.    Танасогло Т.М.