КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №754/9036/20                                            Головуючий у І інстанції - Бабко В.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/9153/2021       Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
10 червня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Гуля В.В.,
суддів  Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,
за участю секретаря  Линок В.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1   на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 23 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної академії прокуратури України в особі Комісії з ліквідації, Тренінгового центру прокурорів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Офіс Генерального прокурора про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-       
 
                                                                 встановив:
 
В липні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до Національної академії прокуратури України в особі Ліквідаційної комісії (далі по тексту - відповідач-1), Тренінгового центру прокурорів України (далі по тексту - відповідач-2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Офіс Генерального прокурора про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Позовні вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 17.06.2020 року позивача було звільнено з посади старшого викладача відділу підготовки прокурорів з процесуального керівництва та криміналістичного забезпечення досудового розслідування інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України наказом від 02.06.2020 року № 242-к на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України у зв`язку з ліквідацією Національної академії прокуратури України.
 
Позивач вважав його звільнення незаконним, оскільки відповідач-1 порушив установлений законом порядок звільнення, а саме - не виконав обов`язок щодо подальшого працевлаштування позивача та не встановив факту неможливості переведення на роботу до реорганізованої установи. Для ліквідації Національної академії прокуратури України потрібно, щоб припинилися відносини, пов`язані із підвищенням кваліфікації прокурорів і здійснення спеціальної підготовки кандидатів на посаду прокурора та відпала потреба в управлінні у таких відносинах, чого не відбулося, внаслідок чого ліквідація Національної академії прокуратури України є протиправною. Тренінговий центр прокурорів було створено на базі Національної академії прокуратури України та обидві установи мають однакові функції і завдання. Позивач стверджував, що Тренінговий центр прокурорів України є по суті правонаступником Національної академії прокуратури України, а отже, позивачу в порядку ч.2 ст. 40 КЗпП України мала б бути запропонована робота в новоствореній установі, оскільки фактично відбулась реорганізація підприємства шляхом перетворення.
 
Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ голови ліквідаційної комісії Національної академії прокуратури України від 02.06.2020 року №242-к про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого викладача відділу підготовки прокурорів з процесуального керівництва та криміналістичного забезпечення досудового розслідування інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України. Поновити позивача на посаді старшого викладача відділу підготовки прокурорів з процесуального керівництва та криміналістичного забезпечення досудового розслідування інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України або на рівнозначній посаді в Тренінговому центрі прокурорів України (у разі проведення державної реєстрації припинення Національної академії прокуратури України шляхом ліквідації). Стягнути з Національної академії прокуратури України або її правонаступника - Тренінгового центру прокурорів України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.06.2020 року до дня поновлення на роботі.
 
   Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 23 березня 2021 року відмовлено в задоволенні позову.
 
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилався на те, що 25 вересня 2019 року набрав чинності Закон України від 19.09.2019 року №113-IX«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», що передбачає створення на базі Національної академії прокуратури України Тренінгового центру прокурорів України без вказівки про ліквідацію Академії (п.25 II«Прикінцеві і перехідні положення»). Тобто, Тренінговий центр не є іншою за змістом діяльності і функціями юридичною особою, ніж Національна академія прокурорів України, а є трансформованою Національною академією прокурорів України, її правонаступником. Це підтверджується і порівнянням статутів НАПУ і ТЦПУ, з яких вбачається, що вони є тотожними установами, які здійснюють діяльність на одній і тій же майновій базі, виконують однакові функції, та залучають для виконання завдань працівників з аналогічними вимогами до них.
 
У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника Тренінгового центру прокурорів України - адвоката Амірової Ю.В., остання проти задоволення скарги ОСОБА_2 заперечила та просила залишити  скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
 
У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника Національної академії прокуратури України - адвоката Сабодаша Р.Б., останній проти задоволення скарги позивача заперечив та просив рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
 
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав. 
 
Представники відповідачів: Тренінгового центру прокурорів України - адвокат Амірова Ю.В., Національної академії прокуратури України - адвокат Сабодаш Р.Б. та третьої особи Офісу Генерального прокурора - Кожушко В.Е., в апеляційному суді проти задоволення скарги  ОСОБА_1 заперечили та просили залишити рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.    
 
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
 Судом першої інстанції встановлено, що Постановою Кабінету Міністрів України від 25 жовтня 2002 року №1582 «Про утворення Академії прокуратури України» утворено Академію прокуратури України при Генеральній прокуратурі України. Міністерству освіти і науки доручено здійснити заходи, пов`язані з утворенням Академії.
 
Указом Президента України від 25 жовтня 2007 року №1013/2007 «Про надання Академії прокуратури України статусу національної», ураховуючи загальнодержавне і міжнародне визнання результатів діяльності Академії прокуратури України та її вагомий внесок у розвиток національної освіти і юридичної науки, надано Академії прокуратури України статус національної і надалі іменувати її - Національна академія прокуратури України (далі - НАПУ, Академія).
 
Рішенням Ради прокурорів України від 01 листопада 2017 року №19 затверджено Статут НАПУ у новій редакції (далі по тексту - Статут).
 
Згідно з п.1.11 Статуту до основних завдань Національної академії прокуратури України було віднесено: здійснення спеціальної підготовки кандидатів на посаду прокурора з метою отримання та удосконалення ними знань та навичок практичної діяльності на посаді прокурора, складання процесуальних документів, вивчення прокурорської етики та засвоєння правил особистої безпеки прокурора; підвищення кваліфікації працівників прокуратури, у тому числі військових прокурорів; організація та проведення наукових досліджень у галузі права з метою впровадження результатів наукової роботи та їх подальшого використання у прокурорській діяльності; взаємодія з державними органами, навчальними та науковими установами, у тому числі міжнародними для організації науково-методичного забезпечення прокурорської діяльності та діяльності державних службовців прокуратури; сприяння у діяльності органів прокурорського самоврядування та кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.
Основним видом діяльності Академії є вища освіта (КВЕД 85.42), що підтверджується даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
 
Виконання завдань Академії забезпечується працівниками Академії (п. 1.13 Статуту); до працівників Академії належать керівництво Академії, науково-викладацький склад та обслуговуючий персонал (п.3.1 Статуту).
 
За приписами розділу 9 Статуту припинення діяльності Академії відбувається шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації в порядку, встановленому законодавством України.
 
На підставі наказу №747-к від 24.09.2013 позивач ОСОБА_1 призначений на посаду професора кафедри кримінального процесу Національної академії прокуратури України.
 
Постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2020 року №175 «Деякі питання реалізації законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» Національну академію прокуратури України ліквідовано; вирішено погодитися з пропозицією Генерального прокурора, що заходи з ліквідації зазначеної Академії здійснюються Офісом Генерального прокурора; взяти до відома, що Тренінговий центр прокурорів України створюється на базі Національної академії прокуратури України, що ліквідується.
 
05 березня 2020 року Генеральним прокурором Рябошапкою Р.Г. прийнято наказ №129 «Про ліквідацію Національної академії прокуратури України», яким, відповідно до статей 104, 105, 110, 111 Цивільного кодексу України, статті 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», статті 9 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 25 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання реалізації законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 175 від 3 березня 2020 року, припинено НАПУ (код згідно з ЄДРПОУ 26297233) шляхом ліквідації; утворено комісію з ліквідації НАПУ; установлено, що відповідно до частини четвертої статті 105 Цивільного кодексу України з моменту призначення комісії з ліквідації до неї переходять повноваження щодо управління справами, повноваження ОСОБА_3 - ректора НАПУ, припиняються.
 
06 квітня 2020 року Національна академія прокуратури України попередила старшого викладача відділу підготовки прокурорів з процесуального керівництва та криміналістичного забезпечення досудового розслідування інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України Бауліна Олега Вячеславовича про вивільнення з 17 червня 2020 року на підставі частини 1 статті 40, частини 1 статті 49-2 Кодексу законів про працю України у зв`язку з ліквідацією Академії.
 
Наказом голови ліквідаційної комісії Національної академії прокуратури України від 02 червня 2020 року № 242-к позивача звільнено з посади старшого викладача відділу підготовки прокурорів з процесуального керівництва та криміналістичного забезпечення досудового розслідування інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України з 17 червня 2020 року у зв`язку з ліквідацією Академії.
 
Середньомісячна заробітна плата позивача відповідно до довідки від 10.07.2020 на час його звільнення становила 30 631,40грн.
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
 
Як убачається зі змісту вказаного наказу, підставою для звільнення позивача з займаної посади є ліквідація Національної академії прокуратури України.
 
Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
 
Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
 
За статтею 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
 
Ліквідацією юридичною особи є спосіб її припинення, при якому припиняються всі її права, а зобов`язання мають бути виконані повністю в межах ліквідаціи?ноі? процедури (стаття 111 ЦК Украі?ни). Під реорганізацією юридичноі? особи розуміють припинення юридичноі? особи з переходом прав та обов`язків до іншоі? особи (правонаступника) в порядку загального правонаступництва (стаття 104 ЦК Украі?ни). При цьому, згідно з частиною четвертою статті 36 КЗпП Украі?ни, у разі реорганізаціі? (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.
 
У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, дія трудового договору працівника продовжується (ч.3 ст.36 КЗпП України).
 
При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де зберіглося його попереднє місце роботи.
 
Загальні положення щодо здійснення ліквідації юридичної особи визначені статтями 104, 105, 110, 111 Цивільного кодексу України.
Згідно з частиною першою статті 110 Цивільного кодексу України юридична особа ліквідується:
 
1) за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами;
2) за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи через допущені при її створенні порушення, які не можна усунути, за позовом учасника юридичної особи або відповідного органу державної влади;
3) за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи в інших випадках, встановлених законом, - за позовом відповідного органу державної влади.
 
Статтею 135 Господарського кодексу України встановлено, що власник майна має право одноосібно на основі належного йому (їм) майна засновувати господарські організації або здійснювати господарську діяльність в інших організаційно-правових формах господарювання, не заборонених законом, на свій розсуд визначаючи мету і предмет, структуру утвореного ним суб`єкта господарювання, склад і компетенцію його органів управління, порядок використання майна, інші питання управління діяльністю суб`єкта господарювання, а також приймати рішення про припинення заснованих ним суб`єктів господарювання відповідно до законодавства. Власник має право особисто або через уповноважені ним органи з метою здійснення підприємницької діяльності засновувати господарські організації, закріплюючи за ними належне йому майно на праві власності, праві господарського відання, а для здійснення некомерційної господарської діяльності - на праві оперативного управління, визначати мету та предмет діяльності таких організацій, склад і компетенцію їх органів управління, порядок прийняття ними рішень, склад і порядок використання майна, визначати інші умови господарювання у затверджених власником (уповноваженим ним органом) установчих документах господарської організації, а також здійснювати безпосередньо або через уповноважені ним органи у межах, встановлених законом, інші управлінські повноваження щодо заснованої організації та припиняти її діяльність відповідно до цього Кодексу та інших законів.
 
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» управління об`єктами державної власності - це здійснення повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. Такі повноваження можуть здійснювати не тільки органи виконавчої влади, але й органи судової та законодавчої влади.
 
Статтею 5 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» встановлено, що Кабінет Міністрів України є суб`єктом управління, який визначає об`єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об`єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб`єктам управління, визначеним цим Законом. Повноваження Кабінету Міністрів України як суб`єкта управління державною власністю не є вичерпними (п. 26 ч. 2 ст. 5 згаданого Закону).
 
При цьому частиною 1 статті 4 цього Закону встановлено, що суб`єктами управління об`єктами державної власності, серед інших, є органи, які здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених окремими законами.
Згідно з частиною 1 статті 8 Закону України «Про прокуратуру» Офіс Генерального прокурора здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління Офісу Генерального прокурора.
 
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань приймають рішення про створення, реорганізацію і ліквідацію підприємств, установ та організацій, заснованих на державній власності.
 
Перелік питань, які визначаються і встановлюються виключно законами України, врегульований статтею 92 Конституції України. Створення та ліквідація державних установ, організацій та підприємств не потребує регулювання на рівні закону, за виключенням випадків, коли інше прямо визначено у Конституції України та спеціальному законі.
 
Судом установлено, що Академія була утворена постановою Кабінету Міністрів України від 25.10.2002 №1582, закон не містив і не містить норми про те, що Національна академія прокуратури України створюється, реорганізується чи ліквідується виключно законом, тому доводи позивача про правову невизначеність з питання ліквідації Академії не підтверджуються чинним законодавством.
 
Як убачається зі змісту листа Національної академії прокуратури України №12/42 від 14.01.2020 на адресу Генерального прокурора Р.Рябошапки та доповідної записки до нього, ректор Академії ОСОБА_3 зазначав, що найбільш прийнятним вбачається спосіб припинення діяльності НАПУ шляхом її ліквідації.
 
Постанова Кабінету Міністрів України № 175 від 03.03.2020, якою було ліквідовано Національну академію прокуратури України, та накази Офісу Генерального прокурора щодо ліквідації Академії та створення Тренінгового центру прокурорів України не скасовані та не визнані протиправними. Наявність будь-яких судових спорів не може свідчити про протиправність чи незаконність зазначених нормативно-правових актів, які не скасовані у встановленому законом порядку.
 
Крім того, рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 11 лютого 2021 року по справі №640/7234/20 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування наказів Офісу Генерального прокурора від 05 березня 2020 року №129 "Про ліквідацію Національної академії прокуратури України", №130 "Про деякі питання утворення Тренінгового центру прокурорів України", №131 "Про закріплення державного майна за Тренінговим центром прокурорів".
 
Окружний адміністративний суд м.Києва, зокрема у рішенні встановив, що оскільки НАПУ утворено постановою Кабінету Міністрів України від 25 жовтня 2002 року №1582, суд вважає правомірним прийняття рішення про її ліквідацію цим же органом; доводи позивача стосовно того, що у Генерального прокурора були відсутні повноваження щодо ліквідації НАПУ та розпорядження її майном є безпідставними і спростовуються наведеними нормативно-правовими актами про повноваження Кабінету Міністрів України і Генерального прокурора у сфері управління державним майном.
 
05 березня 2020 року Генеральним прокурором Рябошапкою Р.Г. видано наказ №130 «Деякі питання утворення Тренінгового центру прокурорів України», яким відповідно до статей 9, 80 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 25 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання реалізації законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 175 від 03 березня 2020 року, утворено Тренінговий центр прокурорів України на базі НАПУ, що ліквідується.
 
Відповідно до інформації з витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Тренінговий центр прокурорів України зареєстровано 10.03.2020 як окрему юридичну особу, а Національна академія прокуратури України перебуває у стані припинення.
 
Пункти 180, 181 Рекомендацій XXXI Четвертого раунду оцінки «Запобігання корупціі? серед народних депутатів, суддів та прокурорів» GrecoRC4(2019)28, ухвалені 6 грудня 2019 року, на які покликається позивач, не мають відношення до питань правонаступництва (реорганізації) Національної академії прокурорів України.
 
Відповідно до Статуту Тренінгового центру прокурорів України, затвердженого наказом Генерального прокурора №243 від 29 травня 2020 року, ця державна установа здійснює: підвищення кваліфікації прокурорів; підготовку осіб, які успішно пройшли процедуру добору на посаду прокурора, спеціальну підготовку кандидатів на посаду прокурора, відповідно до Закону; підвищення кваліфікаціі? державних службовців, у тому числі органів прокуратури, з метою розвитку професіи?ноі? компетентності, а також працівників інших органів правопорядку, державних органів, установ, організаціи? незалежно від форми власності; добір та навчання тренерів; координацію діяльності регіональних відділень; міжнародне співробітництво.
 
Відповідно до п.14 Статуту Тренінгового центру прокурорів України до тренерськоі? діяльності залучаються прокурори, а також викладачі закладів вищоі? освіти, науковці, експерти та зовнішні тренери на підставі та умовах, визначених законодавством. Залучення фахівців до тренерської діяльності здійснюється на підставі договорів цивільно-правового характеру, з оплатою у розмірах, встановлених постановами Кабінету Міністрів України № 329 від 28 березня 2011 року «Деякі питання матеріального забезпечення працівників Національної школи суддів України та Тренінгового центру прокурорів України» (чинною на дату виникнення спірних правовідносин) та №1307 від 23 грудня 2020 року «Деякі питання матеріального забезпечення працівників Тренінгового центру прокурорів України».
 
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 березня 2011 року № 329 «Деякі питання матеріального забезпечення працівників Національної школи суддів України та Тренінгового центру прокурорів України» (чинної на дату виникнення спірних правовідносин), постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2020 року №1307 «Деякі питання матеріального забезпечення працівників Тренінгового центру прокурорів України», а також структури Тренінгового центру і його штатного розпису, погоджених Генеральним прокурором 07.04.2020, науково-педагогічні посади у Тренінговому центрі відсутні.
 
Таким чином, ця державна установа в силу нормативних приписів здійснює підвищення кваліфікації прокурорів не власними силами, а залучає до цього процесу практикуючих фахівців.
 
Позивач до Тренінгового центру прокурорів України із заявкою на залучення до тренерської діяльності, форма якої розміщена на офіційному сайті Тренінгового центру, не звертався.
Водночас відповідно до п.3.1 Статуту Академії до працівників належали керівництво Академії, науково-викладацький склад та обслуговуючий персонал.
 
Науково-педагогічний працівник - вчений, який має вищу освіту не нижче другого (магістерського) рівня, відповідно до трудового договору (контракту) в університеті, академії, інституті професійно провадить педагогічну та наукову або науково-педагогічну діяльність та має відповідну кваліфікацію незалежно від наявності наукового ступеня або вченого звання, підтверджену результатами атестації у випадках, визначених законодавством (ст.1 Закону України «Про науку і науково-технічну діяльність»).
 
Судом встановлено, що позивач на момент його звільнення у зв`язку з ліквідацією Академії займав посаду старшого викладача відділу підготовки прокурорів з процесуального керівництва та криміналістичного забезпечення досудового розслідування інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України.
 
За змістом посадової інструкції старшого викладача відділу підготовки прокурорів з процесуального керівництва та криміналістичного забезпечення досудового розслідування інституту спеціальної підготовки Академії до трудових обов`язків позивача відносились такі функції: проведення навчальної, наукової, виховної навчально-методичної роботи з дисциплін, що викладаються відділом; підготовка підручників, навчальних посібників, інших навчально-методичних матеріалів (методичних розробок, рекомендацій тощо) з навчальних дисциплін відділу; проведення наукових досліджень, науково-технічних розробок тощо; сприяння впровадженню результатів науково-дослідних розробок у навчальний процес Академії; участь у наукових конференціях, круглих столах, семінарах, тощо; проведення зі слухачами інституту роботи, спрямованої на їх активну участь в навчальному процесі та науковій діяльності, розвиток професійної культури, дотримання етичних норм, забезпечення атмосфери вимогливості, доброзичливості та взаємоповаги.
 
Доводи позивача про тотожність завдань, функцій, штатного розпису, структури Тренінгового центру прокурорів України і Національної академії прокурорів України, посадових обов`язків їх працівників, спростовуються встановленими судом обставинами справи.
 
Той факт, що частина державного майна, яке раніше було закріплене за НАПУ на праві оперативного управління, була передана Тренінговому центру наказом Офісу Генерального прокурора від 11.06.2020 №50б, не призводить до правонаступництва прав і обов`язків ліквідованої установи, зокрема у відносинах з працівниками такої установи.
 
Згідно з частиною 1 статті 8 Закону України «Про прокуратуру» Офіс Генерального прокурора здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління Офісу Генерального прокурора, в тому числі має право створювати державні установи та передавати їм майно на праві оперативного управління.
 
Пунктом 3.4.4 Державного класифікатора ДК 002:2004 «Класифікація організаційно-правових форм господарювання» передбачено, що державна установа утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління.
 
Також суд врахував, що п.25 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» передбачає створення Тренінгового центру прокурорів України на базі Національної академії прокуратури України.
 
Суд не прийняв до уваги доводи позивача про те, що НАПУ має статус національної, а тому її може бути позбавлено такого статусу лише на підставі Указу Президента України.
Указом Президента України від 16 червня 1995 року № 451/95 «Про Положення про національний заклад (установу) України» затверджено Положення про національний заклад (установу) України.
 
Пунктами 1, 2 Положення про національний заклад (установу) України це Положення визначає умови і порядок надання державному закладу (установі) України гуманітарної сфери статусу національного.
 
Статус національного надається закладу (установі) України, який досяг найвищих показників у своїй діяльності щодо використання інтелектуального потенціалу нації, реалізації ідеї національного відродження і розвитку України, запровадження державної мови і є провідним серед галузевої групи закладів (установ) гуманітарної сфери.
 
За приписами пунктів 6, 7 Положення про національний заклад (установу) України заклад (установу) може бути позбавлено статусу національного указом Президента України в разі, якщо заклад (установа) втрачає показники діяльності, передбачені у пункті 3 цього Положення.
 
Подання щодо позбавлення закладу (установи) статусу національного вноситься міністерством, іншим центральним органом виконавчої влади, у підпорядкуванні якого заклад (установа) перебуває, і погоджується із заінтересованим державним органом.
 
Проект указу з цього питання подає Кабінет Міністрів України з необхідними обґрунтуваннями.
 
З огляду на наведені норми Положення про національний заклад (установу) України судом встановлено, що ним встановлені підстави набуття та позбавлення закладу статусу національного. При цьому, норми вказаного Положення жодним чином не стосуються порядку та підстав ліквідації такого закладу.
 
Доводи позивача про наявність порушень трудового законодавства при його звільненні стосуються виключно правових наслідків реорганізації, проте такі доводи є безпідставними у зв`язку з відсутністю як юридичного, так і фактичного правонаступника Національної академії прокуратури України.
 
Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
 
Згідно із ст. 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства.
 
Крім того, відповідно до абз. 3 п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавці зобов`язані своєчасно та в повному обсязі подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією установ, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання не пізніше ніж за два місяці до вивільнення.
 
На виконання вимог ст. 111 Цивільного кодексу України, статей 40, 49-2 Кодексу законів про працю, ст. 22 Закону України «Про професійні спілки», ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» ліквідаційна комісія Академії вчинила наступні дії з вивільнення працівників у зв`язку з ліквідацією: надано первинній профспілкової організації інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися та про терміни проведення звільнень (копія листа вих. № 13/281 від 16.03.2020 року); за два місяці до запланованих звільнень подано до Державної служби зайнятості звіт про заплановане вивільнення працівників за формою звітності № 4-ПН «Інформація про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (копія звіту залучена до матеріалів справи); 06 квітня 2020 року здійснено попередження позивача про його вивільнення з 17 червня 2020 року на підставі частини 1 статті 40, частини 1 статті 49-2 Кодексу законів про працю України у зв`язку з ліквідацією Академії.
 
Згідно з частиною першою статті 22 Закону Украі?ни «Про заи?нятість населення» основними завданнями центрального органу виконавчоі? влади, що реалізує державну політику у сфері заи?нятості населення та трудовоі? міграціі?, и?ого територіальних органів є: реалізація державноі? політики у сфері заи?нятості населення та трудовоі? міграціі?; сприяння громадянам у підборі підходящоі? роботи; надання роботодавцям послуг з добору працівників; участь в організаціі? проведення громадських та інших робіт тимчасового характеру; сприяння громадянам в організаціі? підприємницькоі? діяльності, зокрема, шляхом надання індивідуальних та групових консультаціи?; організація підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікаціі? безробітних з урахуванням поточних та перспективних потреб ринку праці; проведення професіи?ноі? орієнтаціі? населення тощо.
 
З огляду на викладене обов`язок з працевлаштування може бути покладено на власника підприємства, установи, організаціі? лише у випадку реорганізаціі? юридичноі? особи, коли права та обов`язки юридичноі? особи переходять до іншоі? особи внаслідок правонаступництва.
 
Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України не є обов`язком роботодавця (такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2019 року у справі N 199/742/17).
 
Покладення на державні установи як роботодавця у разі їх ліквідації додаткових обов`язків з працевлаштування звільнених працівників чинним законодавством не передбачене.
 
Відповідно до статті 11 Підрозділу D Конвенції Міжнародної організації праці N 158 "Про припинення трудових прав з ініціативи роботодавця" (ратифікованої Україною 04 лютого 1994 року) працівник, з яким намічено припинити трудові відносини, має право бути попередженим про це в розумний строк або має право на грошову компенсацію замість попередження, якщо він не вчинив серйозної провини, тобто такої провини у зв`язку з якою було б недоцільно вимагати від роботодавця продовжувати з ним трудові відносини протягом строку попередження. Коли роботодавець планує здійснити значні зміни виробництва, програми, організації, структури чи технології, котрі можуть призвести до припинення трудових відносин, він повинен якомога раніше провести з відповідними представниками працівників консультації, зокрема щодо здійснення таких змін, їхніх можливих наслідків та щодо заходів запобігання несприятливим наслідкам. У разі припинення трудових відносин з причин економічного, технічного, структурного чи аналогічного плану заходами, які відповідають умовам кожної країни і яких вживає компетентний орган, по змозі у співробітництві з роботодавцем і відповідними представниками працівників, треба сприяти найскорішому влаштуванню звільнених працівників на іншій роботі та, при потребі, набуттю ними професійної підготовки чи перепідготовки (п.25 Рекомендацій щодо припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця №166).
 
Статтею 1 Рекомендації визначено, що її положення можуть застосовуватись через національне законодавство або правила, колективні договори, правила внутрішнього трудового розпорядку підприємства, рішення арбітражних або судових органів чи будь-яким іншим способом, що відповідає національній практиці й підходить до національних умов.
 
Судом установлено, що відповідач-1 дотримав порядок звільнення позивача, встановлений статтями 40, 48, 49-2 КЗпП України та Законом України «Про зайнятість населення».
 
Позивач за сприянням у працевлаштуванні до районних філій Київського міського центру зайнятості не звертався, що підтверджується листом Київського міського центру зайнятості від 08.09.2020 №04-1972/10-21/20.
 
Щодо необхідності застосування зазначеної позивачем судової практики (висновків, наведених у постановах Верховного Суду), яка сформована у справах про поновлення на посадах в юридичних особах публічного права, які ліквідуються, суд виходив з наступного.
Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти рішення у тих справах, де однаковими є предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи (постанова Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі N 910/3040/16). Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).
 
Так, постанови Верховного Суду України від 04.03.2014 № 21-8а14, від 28.10.2014 № 21-484а14, від 27.05.2014 № 21-108а14 стосувались випадку ліквідації регіональних митниць та створення у структурі Державної митної служби нових регіональних митниць; постанови Верховного Суду України від 31.01.2018 № 824/3229/14-а - ліквідації відділу в обласній адміністрації та утворення на його базі нового відділу з тими самим функціями і підпорядкуванням; постанови Верховного Суду від 25.06.2020 № 420/6852/18, від 14.03.2018 №802/113/16-а - ліквідації головних управлінь Міністерства внутрішніх справ України в областях та утворення головних управлінь Національної поліції з тими самими функціями і залишенням останніх у структурі Національної поліції, діяльність якої спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України; постанови Верховного Суду від 12.12.2018 № 815/436/17, від 10.10.2018 № 816/979/17 - ліквідації управлінь Державного агентства рибного господарства та утворення на їх місці нових управлінь з тими самими функціями та підпорядкуванням; постанови Верховного Суду від 07.05.2020 № 591/3048/16-а, від 20.12.2019 № 591/3053/16-а, від 13.09.2019 № 591/3065/16 від 21.03.2018 № 802/651/16-а - ліквідації управлінь державних адміністрацій та утворення на їх базі нових управлінь.
 
В усіх без виключення постановах Верховного Суду України від 04.03.2014 № 21-8а14, від 28.10.2014 № 21-484а14, від 27.05.2014 № 21-108а14, від 27.03.2019 № 212/9737/15-ц, від 31.01.2018 № 824/3229/14-а та постановах Верховного Суду від 25.06.2020 № 420/6852/18, від 14.03.2018 № 802/113/16-а, від 07.05.2020 № 591/3048/16-а, від 20.12.2019 № 591/3053/16-а, від 13.09.2019 № 591/3065/16-а, від 12.12.2018 № 815/436/17, від 10.10.2018 № 816/979/17, від 21.03.2018 № 802/651/16-а йдеться про те, що у кожному із цих випадків новоутворена юридична особа публічного права - суб`єкт владних повноважень виконував ті самі функції і завдання, що й ліквідований суб`єкт без зміни способу та форми виконання завдань та здійснення функцій, оскільки йдеться про інституційну наступність.
 
Ні Національна академія прокуратури України, ні Тренінговий центр прокурорів України не наділені владними повноваженнями, не відносяться до державних органів і суб`єктів державних повноважень, правовідносини із колишніми працівниками Академії є трудовими, а не публічною службою, порядок звільнення внаслідок ліквідації Академії регулюється трудовим законодавством.
 
У постанові від 26.11.2020 у справі №640/15027/20 Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов висновку про те, що Національна академія прокуратури України не є суб`єктом владних повноважень і не належить до органів прокуратури, а посади викладачів не відносяться до посад публічної служби.
 
Водночас у справах цивільної юрисдикції сформульовано висновки про те, що вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України не є обов`язком роботодавця (постанова Верховного суду від 23 грудня 2019 року у справі N 199/742/17).
 
Аналізуючи доводи позивача про необхідність застосування практики ЄСПЛ, суд зазначив наступне.
Європейський суд з прав людини у рішенні Chen v. The Netherlands (заява № 37075/06) вказав, що Конвенція як така не гарантує права на працю, а отже, пряме застосування практики Суду до правовідносин, які виникають з трудових спорів, є помилковим.
 
Позивач помилково покликається на позицію Європейського Суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office), оскільки вказане рішення є рішенням Суду Європейського Союзу (Європейського Суду Справедливості), а не рішенням Європейського суду з прав людини. Тільки рішення Європейського суду з прав людини застосовуються в Україні як джерело права. Натомість до вступу України до Європейського Співтовариства рішення Суду Європейського Союзу не мають статусу джерела права.
 
В усіх справах, що можуть стосуватись права на «розвиток особистості в професійного та ділового характеру» і на які покликається позивач, йдеться не про право на працю і не про захист від незаконного звільнення, а про право на провадження ділової діяльності або позбавлення права на доступ до конкретної професії загалом.
 
Так, у справі NIEMIETZ v. GERMANY її предметом є поширення гарантій, передбачених Конвенцією в статті 8, на офіс адвоката, який зазнав обшуку. У цій справі суд досліджував особливості здійснення професійної діяльності адвоката і необхідність автономного застосування поняття «житло» до офісу адвоката.
 
У справі ж "Сідабрас і Дзяутас проти Литви" (заяви 55480/00 and 59330/00 Sidabras and Dziautas v. Lithuania) йшлось про те, що у травні 1999 року заявників було звільнено із займаних посад на підставі Закону "Про оцінку КДБ (НКВС, НКДБ, МДБ) СРСР і теперішньої діяльності кадрових співробітників цієї організації" (далі - Закон про оцінку КДБ), який був прийнятий 16 липня 1998 року і набув чинності 1 січня 1999 року. Згідно з цим законом колишні кадрові співробітники КДБ не мають права протягом 10 років після набуття цим законом чинності працювати на державній службі, у військових структурах, поліції, прокуратурі, судах, на дипломатичній службі, митницях, у правовій сфері, у банках, в організаціях зв`язку та у закладах освіти. Розглядаючи цю справу, суд вказав, що звільнення по люстрації з державної служби може бути прийнятним, а от постійна заборона на працю в приватних компаніях - ні. Таким чином, у цій справі йшлось не про право на працю як таку, а про всеосяжну заборону на працевлаштування в майбутньому в приватних компаніях. Відтак, ця справа також не є такою, яка стосується права на працю будь-якої особи при ліквідації роботодавця.
 
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання вважатиметься необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає нагальній суспільній необхідності, та, зокрема якщо воно є пропорційним переслідуваній легітимній меті.
 
Термін згідно із законом, серед іншого, позначає те, що воно повинно мати певне підґрунтя в національному законодавстві. Підґрунтям для звільнення позивача були викладені вище у їх системному взаємозв`язку норми Закону України «Про прокуратуру» із змінами, Закону України «Про управління об`єктами державної власності», Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України, які надавали компетентним органам державної влади право прийняти рішення про ліквідацію юридичної особи, а уповноваженому роботодавцем органу - рішення про вивільнення працівників у зв`язку з ліквідацією юридичної особи.
 
Легітимною метою для прийняття вказаних рішень були необхідність докорінної зміни системи спеціальної підготовки та підвищення кваліфікації прокурорів, а також забезпечення інституційної незалежності державної установи, що здійснюватиме підвищення кваліфікації прокурорів і їх спеціальну підготовку, від будь-яких гілок влади. Так, ліквідувавши Національну академію прокуратури України, Кабінет Міністрів України відмовився від необхідності подальшого заснування подібних юридичних осіб, тим самим надавши інституційно незалежному Генеральному прокурору право самостійно визначати державну установу, яка забезпечуватиме іншу форму підготовки і підвищення кваліфікації прокурорів.
 
Щодо необхідності подібних заходів у демократичному суспільстві, то проведення реформ, зокрема і тих, що відбуваються у сфері правосуддя, подекуди пов`язано з втратою роботи особами, які працювали в юридичних особах, що підлягають невідкладному реформуванню. Без проведення таких змін ставиться під загрозу функціонування держави, зокрема, сфери правосуддя.
Щодо позовних вимог в частині поновлення позивача на роботі у відповідача-2, суд дійшов до такого.
 
Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
 
Згідно із частини 6 статті 265 ЦПК України висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення), в даному разі проведення припинення відповідача-2.
 
Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статей 235, 240-1 КЗпП України.
 
Разом з тим, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції інших осіб, а саме поновити позивача на роботі у новоствореній юридичній особі.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Згідно з Рекомендацією N R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
 
Отже, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.
 
Зі змісту наведених норм вбачається, що питання призначення певної особи на посаду в установі належить до компетенції власника, який укладає трудовий договір із працівником, а тому є саме дискреційним повноваженням відповідача - Тренінгового центру прокурорів України. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі N 755/3495/16-ц, від 17 липня 2019 року у справі N 823/5365/15, 11 червня 2020 року у справі N 804/4143/16.
 
З огляду на вказане, суд дійшов висновку про те, що процедуру звільнення позивача з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України було дотримано відповідачем-1.
 
Посилання позивача з приводу того, що відповідач-2 є фактичним правонаступником відповідача-1, не відповідають дійсним обставинам справи та не підтверджені доказами, які знаходяться в матеріалах справи.
Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).
 
Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.
 
Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
 
Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.
 
Встановивши вказані обставини, суд дійшов висновку, обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову в частині скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного та трудового законодавства України, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не доведені позивачем.
 
Оскільки вимога позивача про стягнення середнього заробітну за час вимушеного прогулу є похідною від позовної вимоги про поновлення на роботі, вона задоволенню також не підлягає.
 
Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
 
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.
 
Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
 
За статтею 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
 
Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
 
У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, дія трудового договору працівника продовжується (ч.3 ст.36 КЗпП). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.
 
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
 
Таким чином, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
 
Згідно статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
 
З матеріалів справи вбачається, що при звільненні позивача відповідачем було дотримано встановлений законом порядок звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП, оскільки наявними у справі належними та допустимими доказами підтверджується факт ліквідації Національної академії прокуратури України, з яким ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах, та факт попередження його за два місяця про наступне вивільнення, що позивачем під час розгляду справи не заперечувалося. 
 
Оскільки звільнення позивача було проведено з дотриманням встановленого законом порядку, обґрунтованим є висновок суду про відсутність підстав до визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача, поновлення її на роботі та стягненні на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Доводи апеляційної скарги про те, що Тренінговий центр прокурорів України є правонаступником Національної академії прокуратури України, колегією суддів відхиляються, оскільки правонаступництво прав та обов`язків можливе лише при реорганізації юридичної особи, а при ліквідації юридичної особи всі її права  припиняються, а обов`язки підлягають виконанню в межах ліквідаційної процедури. Наявними у справі доказами підтверджується той факт, що Національна академія прокуратури України була саме ліквідована органом, який її утворив, - Кабінетом Міністрів України, а Тренінговий центр прокурорів України, як новостворена юридична особа, був утворений Офісом Генерального прокурора. Слід зазначити, що ні постанова Кабінету Міністрів України, ні накази Офісу Генерального прокурора, не містять вказівки про правонаступництво прав і обов`язків Національної академії прокуратури України Тренінговим центром прокурорів України. При цьому, той факт, що частина державного майна, яке раніше було закріплене за Національною академією прокуратури України, була передана Тренінговому центру прокурорів України, не призводить до правонаступництва прав і обов`язків ліквідованої установи, зокрема, у відносинах з працівниками такої установи. Колегія суддів зауважує на тому, що при звільненні працівника на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації, власник або уповноважена ним особа не несе обов`язку працевлаштувати працівника на іншому підприємстві, установі, організації, він зобов`язаний лише попередити працівника за два місяця про наступне вивільнення.
 
Необгрунтованими є і посилання апелянта у скарзі на судову практику, яка, на його думку може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки судові рішення, на які посилається позивач, ухвалені судами адміністративної юрисдикції у справах щодо реорганізації державних органів, суб`єктів владних повноважень при розгляді спорів про проходження публічної служби в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. При цьому, ні Національна академія прокуратури України, ні Тренінговий центр прокурорів України, не наділені владними повноваженнями, не відносяться до державних органів і суб`єктів владних повноважень, тому правовідносини Академії з колишніми працівниками є трудовими правовідносинами, а не публічною службою, і врегульовуються, відповідно, нормами трудового законодавства.   
 
Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.       
 
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, - 
 
                                                       постановив:
 
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1   залишити без задоволення.
 
 Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 23 березня 2021 року залишити без змін. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

 
Суддя-доповідач                                                             В.В. Гуль
 
Судді                                                                                Ю.О. Матвієнко
 
                                                                                           Я.С. Мельник