ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1786/21 Справа № 2-9247/2010 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого – судді Демченко Е.Л.
               суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О. 
               при секретарі – Кругман А.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2020 року по справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи – акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Шевченківський відділ державної виконавчої служби м.Дніпро Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, на бездіяльність відділу державної виконавчої служби,- 
в с т а н о в и л а:

       У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність відділу державної виконавчої служби. 
       Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2020 року скаргу повернуто заявникові. 
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2020 року скасувати та повернути справу на розгляд до суду першої інстанції, зазначаючи, що ухвала суду винесена з порушенням норм процесуального права.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для повернення скарги без розгляду. Зазначав, що він не зловживав своїми процесуальними правами, а реалізовував право на судовий захист. 
       29 грудня 2020 року заінтересована особа акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі — АТ КБ “ПриватБанк”) надало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та, зазначаючи у ньому про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, просили залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказували, що скаржником взагалі пропущено строк на звернення до суду із скаргою, оскільки про наявність обтяження №11410431 від 21 липня 2011 року заявник ОСОБА_1 дізнався ще у березні 2018 року.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Повертаючи скаргу без розгляду суд першої інстанції керувався ч.3 ст.44 ЦПК України та виходив з того, що недочекавшись результатів розгляду скарги, яка була заведена судом у справі №2-9247/2010, провадження №4-с/201/61/2020, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 16 жовтня 2020 року подав аналогічну скаргу на бездіяльність відділу державної виконавчої служби.
       Так, 15 жовтня 2020 року Васильєв П.С. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою (справа №2-9247/2010, провадження №4-с/201/61/2020) на бездіяльність Бабушкінського ВДВС ДМУЮ, в якій просив визнати протиправною бездіяльність, що полягає у: ненаданні ОСОБА_1 постанови від 08 линя 2011 року про відкриття виконавчого провадження №27542320 від 14 лютого 2011 року; ненаданні ОСОБА_1 строку для самостійного виконання рішення суду в рамках виконавчого провадження №27542320; накладенні на ОСОБА_1 обтяження №11410431 від 21 липня 2011 року; не знятті обтяження №11410431 від 21 липня 2011 року; ненаданні ОСОБА_1 письмової відповіді на його заяву від 22 листопада 2019 року та просив зобов`язати скасувати обтяження з ОСОБА_1 (арешт нерухомого майна) №11410431 від 21 липня 2011 року, внесеного на підставі постанови про накладення арешту. 
       Ухвалою судді ОСОБА_3 від 19 жовтня 2020 року відмовлено ОСОБА_2 в поновленні строку для звернення до суду зі скаргою та скарга залишена без розгляду та повернута.
       Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
       У пункті 3 частини 2 ст.44 ЦПК України передбачено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.
       Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (ч. 3 ст. 44 ЦПК України).
       Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (ч.4 ст.44 ЦПК України).
       Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного
       Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 25 ст.13 цього Кодексу (ч.3 ст.16 ЦК України).
       Зловживання процесуальними правами - цивільне процесуальне правопорушення, яке характеризується умисними недобросовісними діями учасників цивільного процесу (їх представників), що спричиняють порушення процесуальних прав інших учасників цивільного процесу (їх представників), з метою перешкоджання гарантованому у п.1 ст.6 ЄКПЛ правосуддю, що є підставою для застосування судом процесуальних санкцій (позбавлення права на процесуальну дію або застосування судом інших негативних юридичних наслідків, передбачених законом).
       Зловживання правами характеризуються умислом порушити порядок цивільного судочинства.
       Характерними ознаками зловживання процесуальними правами є: формальне, непропорційне використання процесуального права всупереч легітимній меті, з якою це право встановлено нормами цивільного процесуального права; недобросовісність дій; умисний характер; завідома несумлінність.
       Основна ознака зловживання процесуальними правами полягає в тому, що дії, які її складають, вчиняються з видимістю реалізації законних прав особи.
       Механізм зловживання процесуальними правами полягає в тому, що особа, яка бажає мати певний результат, вчиняє процесуальні дії, зовні схожі на ті юридичні факти, з якими пов`язується настання необхідного результату. Однак, такі дії мають повністю штучний характер, хоча зовні протікають в межах правового поля, а насправді ними заподіюється шкода інтересам інших учасників процесу та взагалі інтересам правосуддя.
       У п.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 по справі №199/6713/14-ц касаційний суд зазначив, що зловживання процесуальним правом є такі дії, що суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства (пунктам 2 і 11 частини третьої статті 2 ЦПК України), а також його завданню, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга вказаної статті).
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про те, що скарга у даній справі залишена судом без розгляду з підстав зловживання ним своїми правами, була подана виключно через те, що скарга надіслана на адресу суду 02 жовтня 2020 року у визначений законом десятиденний строк не була зареєстрована у суду та розглянута. 
       Відповідно до ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
       Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
       Здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).
       У ст.129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
       Право на ефективний судовий захист закріплено також у ст.2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року (далі - Конвенція).
       За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
       Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.        Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
       Так у справі «Relief v France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.
       Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
       Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
       Отже, повертаючи скаргу у справі на підставі ч.3 ст.44 ЦПК Укрїни, суд обмежив право ОСОБА_1 на доступ до правосуддя.
       Згідно вимог ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
       Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
       За таких обставин ухвала місцевого суду підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
       Керуючись ст.ст.367,374,379,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 

       Ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2020 року скасувати і справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                                Демченко Е.Л.

               Судді:                                                        Куценко Т.Р.

                                                                               Макаров М.О.