ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2849/21 Справа № 213/3693/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Нестеренко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Бондар Я.М.,
суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.
сторони:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач-Акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги представника позивача  ОСОБА_1 - адвоката Меланчука Ігоря Віталійовича, відповідача Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2020 року, ухваленого суддею Нестеренком О.М. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 21 грудня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ: 
У жовтні 2020 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Меланчук І.В. звернувся до суду з позовом Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику ушкодженням його здоров`я.
Просив суж стягнути з відповідача АТ «Південний ГЗК» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження його здоров`я, 118 075 грн., без урахування утримання податків, зборів та інших платежів.
В обґрунтування позову зазначив, що позивач в період часу з 11.11.1996 по 30.05.2008 працював слюсарем черговим та по ремонту обладнання рудозбагачувальної фабрики №2 ВАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є Акціонерне товариство "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", виконував роботи в умовах впливу пилу, концентрація якого в повітрі робочої зони перевищує гранично допустиму, що призвело до виникнення у позивача хронічного професійного захворювання - сидеросилікоз першої ст., ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої-другої ст., ЛН першого-другого ст. 
Висновком медико-соціальної експертної комісії від 14.05.2008 позивачу вперше було визначено ступень втрати професійної працездатності - 25 % у зв`язку із сидеросилікозом безстроково та визначена необхідність в медикаментозному лікуванні та виробах медичного призначення.
Зазначив, що з вини відповідача порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, він постійно відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні, іноді у стані спокою, приступоподібний кашель з виділенням слизового харкотиння, який, в свою чергу, порушує сон та позбавляє можливості нормально відпочивати, щоденні приступи задухи до 4-5 разів на добу, які знімаються за допомогою інгалятора, важкість у грудній клітці, періодичне відчуття частого серцебиття, періодичний біль у ділянці серця, головний біль, запаморочення при підвищенні артеріального тиску. 
Зазначені больові відчуття позбавляють можливості нормально відпочивати та призводять до постійного відчуття втоми, загальної слабкості, зниження уваги, що завдає суттєвих незручностей в повсякденному житті Позивача. 
Зазначив, що на даний час самопочуття не поліпшується, що вказує на відсутність у позивача можливості в достатній мірі реалізовувати свої наміри повноцінно реалізовувати свої звички та бажання, і, безумовно, призводить до моральних страждань.
Вважає, що внаслідок професійного захворювання позивачу спричинена моральна шкода, яку має відшкодувати відповідач, оскільки він визнаний винним у виникненні професійного захворювання.
Розмір моральної шкоди розраховано, виходячи із 25 мінімальних заробітних плат, яка встановлена Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» і становить 4723 грн. (4723,00 грн. х 25 = 118 075,00 грн.).
Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, задоволені частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок на користь держави в особі Державної судової адміністрації України.
Представник позивача, адвокат Меланчук І.В., не погоджуючись з ухваленим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне врахування висновків Верховного Суду, викладених в аналогічних справах та положення Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року, ставить питання про зміну судового рішення в частині повного задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 в розмірі 118075 грн. 
При цьому, скаржник зазначає, що судом першої інстанції при визначені розміру відшкодування моральної шкоди не в достатній мірі було враховано, що позивачу внаслідок професійного захворювання систематично спричиняється фізичний біль, позивач вимушений регулярно проходити медичне лікування, що призвело до істотної зміни звичайного способу життя, суттєвого зниження життєвої активності, стало причиною нераціональної втрати життєвого часу та енергії, супроводжувалось больовими відчуттями та дискомфортом.
Зазначені обставини переконливо доводять, що вже протягом 12 років життя позивача переповнене біллю та страждань, він потребує систематичного лікування, постійно відчуває біль, обґрунтовану важкість самопочуття, що призводить до суттєвого обмеження можливостей організму, порушення його функцій, що як наслідок призвело до втрати позивачем охоронюваного блага - здоров`я, істотно знизило якість його життя, призвело до втрати блага повноцінно працювати, повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, забезпечувати сім`ю, радіти життю, а також істотно знизило активність життя останнього.
Скаржник вказує, що, оцінюючи у сукупності зазначені обставини, визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди є належним чином обґрунтованим, справедливим та розумним, визначений з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати та ступеня втрати професійної працездатності, що свідчить про її домірність завданій моральній шкоді.
В апеляційній скарзі відповідач АТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального і процесуального права, ставить питання про його скасування з ухваленням нового рішення, яким у повному обсязі відмовити позивачеві ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог.
При цьому, скаржник зазначає, що саме тривалий стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів став причиною виникнення у нього професійного захворювання, тоді, як відповідач забезпечував останнього засобами колективного та індивідуального захисту, відповідно до галузевих норм. Зазначає, що з Акту розслідування хронічного професійного захворювання неможливо встановити, що винним у втраті працездатності у позивача є саме АТ «ПІВДГЗК», тому висновок суду першої інстанції є необґрунтованим, таким, що не підтверджується матеріалами справи.
Звертає увагу на те, що позивач свідомо пропрацював в шкідливих умовах праці 26 років, маючи право на пільгову пенсію. Наголошує на тому, що саме безпідставне ставлення позивача до свого здоров`я і призвело до встановлення йому професійного захворювання та встановлення 25% втрати професійної працездатності. Зазначає, що при ухваленні судового рішення суд порушив норми матеріального права, оскільки не застосував до спірних правовідносин ст.1167 ЦК України, ст.14 ЗУ «Про охорону праці», що призвело до прийняття незаконного рішення.
Окрім того, відповідач вважає, що зазначені позивачем обґрунтування моральних страждань не підтверджені жодним доказом.
Також, скаржник вважає, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим і явно завищеним, вказує, що розмір моральної шкоди не повинен призводити до збагачення позивача та повинен бути не більш аніж достатнім, для розумного задоволення потреб позивача.
В заяві представника позивача Меланчука І.В. від 09.02.2021 року, останній підтверджує факт отримання відзиву відповідача на апеляційну скаргу позивача, вказує на відсутність потреби в наданні часу для подання відповіді на відзив, а також просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, задовольнивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 . 
У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача, відповідач АТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, тоді, як апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач  ОСОБА_1  працював на підприємстві відповідача в період часу з 11.11.1996 по 30.05.2008 - слюсарем черговим та по ремонту обладнання рудозбагачувальної фабрики №2, звільнений з підприємства 15.05.2006 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію /а.с.25-37/.
Рішенням ЛЕК Українського НДІ промислової медицини від 13.03.2008 позивачу встановлена наявність хронічного професійного захворювання - сидеросилікоз першої ст., ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої-другої ст., ЛН першого-другого ст., про що зазначено в пунктах 9, 10, 14 Акту №8 за формою П-4 розслідування хронічного професійного захворювання від 02.08.2008 /а.с.11-13/.
Відповідно до п.16 вказаного Акту, професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи слюсарем черговим та по ремонту обладнання РЗФ-2 ВАТ «Півд.ГЗК» (з 11.11.1996 по теп. час), виконував роботи, пов`язані з впливом пилу, концентрація якого в повітрі робочої зони перевищує ГДК.
Причиною професійного захворювання в п.17 цього Акту зазначено: тривала робота в умовах запиленості повітря робочої зони, що перевищує гранично - допустимий рівень, запиленість повітря робочої зони (концентрація пилу), в тому числі вміст вільного SіO2 - від 10% до 70% - 9,0 мг/куб,м при гранично допустимій концентрації 2,0 мг/куб.м.
Довідкою МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності, встановлено, що позивачу при первісному огляді 14.05.2008 визначено втрату працездатності 25 % з 12.05.2008 безстроково, рекомендовано медикаментозне лікування, вироби медичного призначення /а.с.9-10/.
З виписок з історії хвороби, медичних карток стаціонарного хворого, наданих суду позивачем, вбачається, що позивач має захворювання, яке за визначенням є професійним, у серпні 2007 року, березні 2008 року перебував на обстеженні в клініці Українського НДІ промислової медицини м.Кривого Рогу, а надалі - у 2011, 2019 роках - на стаціонарному лікуванні в 5-ій міській лікарні, ЦПМСД №4 Криворізької міської ради, де йому встановлено рекомендації: спостереження у лікарів невролога та терапевта, щорічні курси реабілітації в клініці НДІ промислової медицини, фізіотерапія, оздоровлення в профілакторіях, санаторне-курортне лікування тощо /а.с.14-24/.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги позивача, керувався нормами статей ст.ст.153, 173, 237-1, КЗпП, України,  ст.ст.23, 1167 ЦК України й виходив з того, що відповідач є особою, яка повинна нести відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 , оскільки професійне захворювання отримано ним при виконанні трудових обов`язків на підприємстві відповідача,де порушувалися норми з безпеки праці.
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, однак частково погоджується із доводами представника позивача щодо заниженого розміру моральної шкоди та не погоджується із доводами сторони відповідача про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та завищеного розміру відшкодування моральної шкоди, з огляду на наступне.
Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року , абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).
У п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно дост.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Відповідно до ст.1167 ЦК України - моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.
Згідно п.3 ч.1ст.268 ЦК України відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» від14 жовтня 1992 року N 2694-XII державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.
Відповідно до статті 153 КЗпП України з забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. 
Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманим ним на підприємстві відповідача професійним захворюванням.
Доводи відповідача щодо вини самого позивача у виникненні у нього професійного захворювання, колегія суддів відхиляє, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин з відшкодування моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.
Доводи відповідача про недоведеність позивачем факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. 
Колегія суддів вважає, що визначений судом розмір компенсації моральної шкоди є дещо заниженим і у цій частині частково погоджується із доводами представника позивача Меланчука І.В .
У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.
Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Виходячи з обставин справи, колегія суддів, ураховуючи ступінь вини відповідача у виникненні у позивача професійного захворювання, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань ОСОБА_1 , які спричинені втратою здоров`я, ступінь втрати професійної працездатності 20% з встановленням, тривалість роботи на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів -11 років 6 місяців, та, беручи до уваги той факт, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, який має позивач внаслідок втрати здоров`я, характер немайнових витрат, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її розмір з 50 000 грн. до 75 000 грн.
З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що достатнім, справедливим, співмірним розміром компенсації моральної шкоди буде 75 000 грн. Визначений розмір не призведе до збагачення позивача та не поставить відповідача у скрутне матеріальне становище.
Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнена від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З відповідача Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», на користь держави, підлягає стягненню судовий збір 1261,20 грн. за подання позивачем апеляційної скарги (840,80 грн. х 150%).
В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст.367, 374, ст.376, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача  ОСОБА_1 - адвоката Меланчука Ігоря Віталійовича, задовольнити частково.
Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», залишити без задоволення.
Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2020 рокув частині розміру моральної шкоди, змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»на користь  ОСОБА_1 з 50 000 (п`ятидесяти тисяч) грн. до 75 000 (сімдесяти п`яти тисяч) грн..
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» за подання позивачем апеляційної скарги на користь держави судовий збір у розмірі 1261,20 грн. (одна тисяча двісті шістдесят одна гривня, двадцять копійок). 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 01 кітня 2020 року.

Головуючий:

Судді: