ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова 
Іменем України 

16 січня 2021 року
м. Харків

справа № 641/2625/20
провадження № 22-ц/818/973/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Пилипчук  Н.П. ,
суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

Учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи в місті Харкові цивільну справу 

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат,
      
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 05 жовтня 2020 року, ухвалене суддею Ященко С.О., в залі суду в м. Харків, 

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що сторонам по справі на праві спільної часткової власності належить квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ними проживає та зареєстрована їх малолітня донька. Позивачем за період з 16.12.2016 року по 22.10.2019 року проводилась оплата по утриманню житла на загальну суму 37 197, 22 грн. Враховуючи, що співвласники повинні нести витрати на утримання квартири у рівних частках, позивач просить стягнути з відповідача 1/2 частину понесених ним витрат на утримання вказаної квартири. 

У зв`язку із чим просив стягнути з відповідача на користь позивача 18 598, 61 грн. в якості відшкодування витрат по оплаті житлово-комунальних послуг.

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 05 жовтня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг у сумі 1000грн., витрати зі сплати судового збору у розмірі 45, 21грн., а всього 1045 (одна тисяча сорок п`ять) грн. 21 коп.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволенних позовних вимог та ухвалити в цій частині нове, яким стягнути з відповідача на користь позивача 17 598, 61 грн. в якості відшкодування витрат по оплаті житлово-комунальних послуг. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано, що в період сумісного проживання сторін у справі утворилася велика заборгованість за житлово-комунальні послуги, яку позивач сплатив після розірвання шлюбу з відповідачем за свої особисті кошти. Зазначає, що такі кошти не були сумісні, що підтверджується судовим наказом Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.12.2017 року, яким відповідач стягнула з позивача аліменти, заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.02.2018 року про розірвання шлюбу, Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30.05.2018 року про поділ майна подружжя. Судом першої інстанції невірно були встановлені обставини про те, що оплата після розподілу рахунків здійснювалася на особовий рахунок, відкритий для позивача (о/р НОМЕР_1 ), тому суд першої помилково не взяв до уваги квитанції. Звертає увагу суду на те, що особовий рахунок для оплати комунальних послуг не відкривався на ім`я позивача, а залишався незмінним, таким же як і до розподілу рахунків між позивачем та відповідачем, усі боргові зобов`язання за період сумісного користування комунальними послугами позивачем та відповідачем залишалися за особовим рахунком позивача, а на ім`я відповідача було відкритий новий особовий рахунок.

ОСОБА_2 надала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення. 

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що витрати на оплату спожитої за адресою: АДРЕСА_1 , електроенергії, сплачені згідно квитанцій від 22.10.2018 року за вересень 2018 року 1143грн., 22.10.2018 року за вересень 2018 року 856грн., загальна сума 2000грн., підлягають розподілу між співвласниками відповідно до розміру їх частки.

Відмовляючи у задоволенні позову в решті заявлених вимог суд першої інстанції виходив з того, що витрати на комунальні послуги по квитанціям від 16.12.2016 року за листопад 2016 року 6013,12грн., 17.03.2017 року за лютий 2017 року 4026,70грн., 17.03.2017 року за березень 2017 року 1800грн., 24.05.2017 року за квітень-травень 2017 року 3000грн., 06.07.2017 року за травень, липень 2017 року 2000грн., 22.11.2017 року за жовтень 2017 року 3500грн., 28.03.2018 року за березень 2018 року 2500грн. стягненню з відповідача не підлягають оскільки ці витрати понесені до розподілу часток співвласників, а від 22.10.2019 року за грудень 2018 року 3632,80грн., 22.10.2019 року за грудень 2018 року 8524,60грн. – оскільки оплачені після розподілу особових рахунків на рахунок позивача НОМЕР_1 .

Колегія суддів не в повній мірі погоджується із висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.02.2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30.05.2018 року, яке набрало законної сили 29.08.2018 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проведено поділ майна подружжя, зокрема, квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.12.2018 року, на підставі рішення суду від 30.05.2018 року за ОСОБА_2 зареєстровано право спільної часткової власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , розмір частки 1/2.

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 27.06.2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до квитанцій АТ «Мегабанк» ОСОБА_1 по особовому рахунку НОМЕР_1 оплачено комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 16.12.2016 року за листопад 2016 року 6013,12грн., 17.03.2017 року за лютий 2017 року 4026,70грн., 17.03.2017 року за березень 2017 року 1800грн., 24.05.2017 року за квітень-травень 2017 року 3000грн., 06.07.2017 року за травень, липень 2017 року 2000грн., 22.11.2017 року за жовтень 2017 року 3500грн., 28.03.2018 року за березень 2018 року 2500грн., 22.10.2018 року за вересень 2018 року 1143грн., 22.10.2018 року за вересень 2018 року 856грн., 22.10.2019 року за грудень 2018 року 3632,80грн., 22.10.2019 року за грудень 2018 року 8524,60грн.

Крім того, згідно з наданими квитанціями за послуги кабельного телебачення та Інтернет оплачено 03.08.2018 року 50грн., 04.08.2018 року 50грн., 02.09.2018 року 100грн.

Відповідно до копії договору № Х:ПВ 267-19 від 05.06.2019 року, акту демонтажу засобу вимірювальної техніки від 07.06.2019 року, квитанцій від 05.06.2019 року та від 25.06.2019 року, акту здачі-приймання послуг від 25.06.2019 року ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , оплачено повірку теплолічильника у сумі 1650грн.

Згідно з копією листа ТОВ «Управляюча компанія «Служба житлово-комунального господарства» № 45 від 04.06.2020 року за адресою: АДРЕСА_1 , з 29.08.2018 року розділено особовий рахунок та нарахування комунальних послуг (холодне водопостачання, водовідведення, вивіз ТПВ, обслуговування будинку) проводяться на кожного власника окремо.

Крім того, з 01.06.2018 року розділено особовий рахунок по оплаті послуг теплопостачання, що підтверджується листом КП «Харківські теплові мережі» № 203/1367 від 12.06.2020 року (особовий рахунок на ім`я ОСОБА_1 1620-9345, особовий рахунок на ім`я ОСОБА_2 1620-9771).

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до частини третьої статті 13 Конституції України та частини четвертої статті 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.

Згідно із статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За змістом частини першої статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із статтею 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

З наведеної норми вбачається, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у чому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Так, матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яким належить по 1/2 частини вказаної квартири. Вказана квартира в натурі між сторонами поділена не була, окремі договори на утримання належного співвласникам майна не укладалися.

Таким чином, позивач та відповідач в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язанні утримувати майно та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06 травня 2019 року у справі №712/10644/16 (провадження № 61-21983св18)

Згідно із положеннями статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Зі змісту рішень Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.02.2018 року про розірвання шлюбу, Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30.05.2018 року про поділ майна подружжя неможливо встановити, з якого часу колишнє подружжя перестало вести спільне господарство.

Так, з рішення суду Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.02.2018 року про розірвання шлюбу вбачається, що провадження у справі відкрито 12.12.2017 року. 

Колегія суддів виходить з того, що сторони перестали підтримувати шлюбно-сімейні відносини та вести спільне господарство саме з моменту пред`явлення позову, оскільки іншого не встановлено.

Частиною 3статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання відповідача на те, що в грудні 2016 року між позивачем та відповідачем вже було припинено ведення спільного господарства не підтверджені належними та допустимими доказами. 

Колегія суддів погоджується із висновками суду про те, що необхідно враховувати період оплати (місяць оплати комунальних послуг), зазначений у самих квитанціях, оскільки такий період самостійно вказано позивачем у призначенні платежу.

Отже, стягненню з відповідача не підлягає 1/2 частина витрат на комунальні послуги по квитанціям від 16.12.2016 року за листопад 2016 року 6013,12грн., 17.03.2017 року за лютий 2017 року 4026,70грн., 17.03.2017 року за березень 2017 року 1800грн., 24.05.2017 року за квітень-травень 2017 року 3000грн., 06.07.2017 року за травень, липень 2017 року 2000грн., 22.11.2017 року за жовтень 2017 року 3500грн., оскільки такі сплати були проведені позивачем під час перебування сторонами у шлюбі, та беззаперечних доказів того, що сплата була проведена не за рахунок спільних коштів подружжя матеріали справи не містять.

Матеріалами справи підтверджено, та не заперечується сторонами, з 29.08.2018 року розділено особовий рахунок та нарахування комунальних послуг (холодне водопостачання, водовідведення, вивіз ТПВ, обслуговування будинку) проводяться на кожного власника окремо, з 01.06.2018 року розділено особовий рахунок по оплаті послуг теплопостачання.

Отже, стягненню з відповідача не підлягає 1/2 частина витрат на комунальні послуги по квитанціям 22.10.2019 року за грудень 2018 року 3632,80грн. в частині сплати комунальних послуг за холодну воду та каналізацію та 22.10.2019 року за грудень 2018 року 8524,60грн. – оскільки оплачені після розподілу особових рахунків.

Судом першої інстанції встановлено, що в зв`язку з технічними особливостями спільно, за єдиним особовим рахунком, за адресою: АДРЕСА_1 , здійснюється тільки нарахування послуг з електропостачання

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що витрати на оплату спожитої за адресою: АДРЕСА_1 , електроенергії, сплачені згідно квитанцій від 22.10.2018 року за вересень 2018 року 1143грн., 22.10.2018 року за вересень 2018 року 856грн., загальна сума 2000грн., підлягають розподілу між співвласниками відповідно до розміру їх частки.

Однак, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що сплачені комунальні послуги за електропостачання за квитанцією від 28.03.2018 року за березень 2018 року 2500грн., не підлягають стягненню, оскільки ці витрати понесені до розподілу часток співвласників.

Колегія суддів вважає, що такі витрати позивачем понесені після припинення сторонами шлюбних відносин, та враховуючи те, що нарахування послуг з електропостачання здійснюється за єдиним особовим рахунком отже 1/2 частина таких витрат підлягає стягненню з відповідача.

Що стосується сплати позивачем квартплати за квитанцією від 22.10.2019 року за грудень 2018 року у розмірі 2215,91 грн., такі витрати також підлягають поділу та стягненню 1/2 частини з відповідача.

Колегія суддів погоджіється також із висновками суду щодо пред`явлених до стягнення витрат за послуги кабельного телебачення та Інтернет згідно з квитанціями від 03.08.2018 року 50грн., 04.08.2018 року 50грн., 02.09.2018 року 100грн., оскільки надані платіжні документи не містять відомостей щодо адреси, за якою надавались послуги, а тому вони не можуть бути прийняті у якості належного доказу оплати витрат за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, враховуючи вищевикладене колгеія суддів вважає, що витрати на оплату комунальних послуг а саме спожитої за адресою: АДРЕСА_1 , електроенергії та квартплати сплачені згідно квитанцій від 28.03.2018 року за березень 2018 року 2500грн., від 22.10.2018 року за вересень 2018 року 1143,54грн., 22.10.2018 року за вересень 2018 року 856,46 грн, від 22.10.2019 року за грудень 2018 року у розмірі 2215,91 грн., загальна сума 6715,91 грн. підлягають розподілу між співвласниками відповідно до розміру їх частки.

Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на комунальні послуги у розмірі 3357,95грн. (6715,91 /2).

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні в частині суми стягнення.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов задоволено частково, на 18 %, апеляційну скаргу також задоволено частково на 13 %, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подачу позову та апеляційної скарги у розмірі 315 грн. 34 коп. 

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374,ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 05 жовтня 2020 року змінити в частині суми стягнення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг у сумі 3357,95 грн.

Перерозподілити судові витрати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 315 грн. 34 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                             Н.П.Пилипчук 

Судді –                                                                О.В. Маміна 

                                                                       О.Ю. Тичкова