Постанова
Іменем України 
18 березня 2021 року
м. Київ
справа № 139/609/19
провадження № 51-5044 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, та захисника ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 27 липня 2020 року у кримінальному провадженні № 12018020230000166 за обвинуваченням
 
ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 06 грудня 2019 року ОСОБА_7 засуджений за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 220 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3740 грн без позбавлення права керування транспортними засобами.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 37 207 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 липня 2020 року апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора залишені без задоволення, а вирок районного суду – без зміни.
 
За вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він 04 жовтня 2018 року приблизно о 17:00 год. у смт. Муровані Курилівці Вінницької області, керуючи автомобілем ВАЗ 2107, у порушення п.п. 10.9, 12.3 Правил дорожнього руху під час руху заднім ходом не вжив заходів до зменшення швидкості, зупинки транспортного засобу чи об`їзду перешкоди та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який перетинав проїжджу частину з дотриманням вимог п. 4.8 зазначених Правил позаду вказаного автомобіля. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід отримав тілесне ушкодження середньої тяжкості.
Дії водія автомобіля ВАЗ-2107 ОСОБА_7 , які не відповідали вимогам 12.3 Правил дорожнього руху, з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку.
 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд. Зазначає, що суд усупереч вимог ст. 419 КПК України не дав відповіді на усі доводи апеляційної скарги прокурора, а саме, щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення внаслідок необґрунтованого незастосування судом додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом, вказує, що суд не врахував обставини скоєного та його наслідки, а також те, що завдана злочином шкода не відшкодована.
 
Захисник у своїй касаційній скарзі також просить скасувати ухвалу апеляційного суду тому, що суд усупереч вимог ст. 419 КПК України не дав вичерпної відповіді на доводи сторони захисту щодо недоведеності винуватості ОСОБА_7 , не дав оцінки усім доказам в їх сукупності і не закрив кримінальне провадження через відсутність доказів винуватості особи. Також апеляційний суд усупереч ст. 404 КПК України безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Прокурор у суді касаційної інстанції підтримав скаргу прокурора та заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника, просив скасувати ухвалу апеляційного суду з підстав, наведених у касаційній скарзі прокурора, та призначити новий розгляд у цьому суді.
 
Мотиви суду
 
Згідно ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
 
Відповідно до приписів ст. 438 КПКУкраїни підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
 
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
 
Прокурор та захисник у своїх касаційних скаргах стверджують про невідповідність ухвали суду апеляційної інстанції вимогам ст. 419 КПК України.
 
З таким твердженням касаційний суд погодитися не може. Ухвала апеляційного суду - це рішення вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку та повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, а саме: бути законною, обґрунтованою та вмотивованою.
 
Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції.
 
Стаття 419 КПК України чітко вимагає, що в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, мають бути зазначені мотиви з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення, в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
 
Як убачається з ухвали суду, зазначені вимоги закону при перегляді кримінального провадження апеляційним судом були дотримані.
 
Так, засуджений ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі не погоджувався із висновками суду про його винуватість в інкримінованому протиправному діянні, посилався на неповноту та однобічність судового слідства, що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.
 
Суд апеляційної інстанції у межах своїх повноважень розглянув доводи апеляційної скарги та дійшов висновку про те, що усі обставини, з`ясування яких могло мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого вироку, були всебічно досліджені в суді із дотриманням вимог ст. 22 КПК України. 
 
Так, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який стверджував, що коли він проходив позаду автомобіля під керуванням засудженого, той раптово здав назад та вдарив  його,  від чого  потерпілий  впав  і отримав  тілесне  ушкодження.  Свідки   ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснили, що їхали в автомобілі разом із засудженим, останній здав трохи назад, а потім якась жінка сказала, що під колесами лежить чоловік, вони вийшли з машини та побачили потерпілого, який лежав головою до багажника. Свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 підтвердили той факт, що наїзд на потерпілого вчинив саме водій автомобіля ВАЗ-2107 ОСОБА_7 . Також суд поклав в основу вироку дані протоколу огляду місця події із зазначенням розташування транспортного засобу після ДТП, протоколів слідчих експериментів із обвинуваченим та потерпілим, де вони на місці показали обставини події. 
 
Згідно висновку судової медичної експертизи ОСОБА_8 отримав закритий перелом шийки правого кульшового суглобу, який утворився від дії тупих предметів, можливо при дорожньо-транспортній пригоді, механізм утворення даного тілесного ушкодження відповідає механізму його спричинення, на який посилається потерпілий. Допитаний у судовому засіданні експерт підтвердив цей висновок та зауважив, що тілесне ушкодження потерпілий отримав внаслідок падіння з прискоренням, що сталося від його контакту із багажником автомобіля під керуванням ОСОБА_7 . Висновком судової автотехнічної експертизи встановлений причинний зв`язок, який виник внаслідок порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 10.9, 12.3 Правил дорожнього руху, оскільки водій мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода.
 
Місцевий суд оцінив усі докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки його винуватість доведена поза розумним сумнівом. Оцінка доказів судом проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності, доказів та їх достатності для постановлення вироку.
 
Так само безпідставним є твердження у касаційній скарзі прокурора про те, що апеляційний суд не дав належних відповідей на доводи скарги щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення внаслідок необґрунтованого незастосування судом додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом.
 
Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Покарання повинно бути справедливим, співмірним, адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. 
 
Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.
 
Відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги прокурора, суд вказав на те, що ОСОБА_7 вчинив злочин невеликої тяжкості, за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Крім того, була врахована досудова доповідь органу пробації, згідно якої особа винного не становить високої небезпеки для суспільства. За таких обставин, враховуючи ставлення ОСОБА_7 до вчиненого, те, що він працює, доглядає за хворою матір`ю, яка є інвалідом 1 групи, внаслідок захворювання потребує постійного користування транспортним засобом, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про можливість не призначати засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Це рішення суду належним чином вмотивоване, а тому підстав для задоволення касаційної скарги прокурора немає.
 
Залишивши без задоволення апеляційні скарги засудженого та прокурора, апеляційний суд навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, є законною та обґрунтованою. 
 
Посилання захисника у касаційній скарзі на невиконання апеляційним судом вимог ч. 3 ст. 404 КПК України через відмову суду в повторному дослідженні доказів, не ґрунтуються на вимогах закону.
 
Згідно з приписами зазначеної норми закону суд апеляційної інстанції зобов`язаний за клопотанням учасників судового провадження повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. 
 
Повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду даний факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено у суді першої інстанції.
 
Суд апеляційної інстанції у межах своїх повноважень розглянув доводи апеляційних скарг, за результатами перегляду вироку апеляційний суд погодився з оцінкою доказів, даною місцевим судом, а відтак застосована ним процедура не суперечила встановленій статтею 23 КПК України засаді безпосередності судового розгляду. 
 
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, а тому підстав для задоволення скарг немає. 
 
Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судове рішення без зміни.
 
З цих підстав суд ухвалив:
 
Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 27 липня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                                   ОСОБА_15                                             ОСОБА_3