ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
02 березня 2021 року           справа №200/6147/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г.,   секретаря судового засідання Тішевського В.В., за участю позивача особисто, представників відповідачів Мальцевої А.М., Мазур І.О., Кузнецової Ю.В., Домащук Ю.А., розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги Головного сервісного центру МВС України та Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 р. (повний текст рішення виготовлено та підписано 13.11.2020 року у м. Слов`янськ Донецької області)  у справі  № 200/6147/20-а (головуючий І інстанції суддя Молочна І.С.)   за позовом ОСОБА_1   до   Головного сервісного центру МВС,  Ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС України в Донецькій області, Регіонального сервісного центру МВС України в Донецькій області     про  визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити певні дії,                                          
                                                  ВСТАНОВИВ:
Позивач 01.07.2020 року звернувся до суду з  позовною заявою до відповідача, в якій, з урахуванням уточнень,  просив  визнати незаконним та скасувати наказ Голови ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області № 56-о/с від 26.05.2020 про звільнення державного службовця 5 рангу ОСОБА_1 з посади начальника територіального сервісного центру № 1445 (на правах відділу м. Волноваха) Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області; поновити позивача на посаді начальника територіального сервісного центру № 1445 (на правах відділу м. Волноваха) Регіонального сервісного центру МВС ГСЦ в Донецькій області з 29 травня 2020 року; зобов`язати Головний сервісний центр МВС України вжити заходи щодо призначення (переведення) ОСОБА_1 на рівнозначну посаду до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Донецькій області; стягнути з Головного сервісного центру МВС України середнього розміру заробітної плати за період з 29.05.2020 до дати поновлення на посаді (т. 2 а.с. 95-97).
Рішенням  Донецького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року у справі  № 200/6147/20-а    позов  задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області № 56-о/с від 26.05.2020 в частині звільнення державного службовця 5 рангу ОСОБА_1 з посади начальника територіального сервісного центру № 1445 (на правах відділу м. Волноваха) Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника територіального сервісного центру № 1445 (на правах відділу м. Волноваха) Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області з 29.05.2020.
Стягнуто з Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 153066 (сто п`ятдесят три тисячі шістдесят шість) грн. 64 коп.
Зобов`язано Головний сервісний центр МВС України вжити заходів щодо призначення (переведення) ОСОБА_1 на рівнозначну посаду до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Донецькій області.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника територіального сервісного центру №1445 (на правах відділу м. Волноваха) Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області з 29.05.2020 та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць (т. 3 а.с. 149-154).
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Головний сервісний центр МВС подав апеляційну скаргу, в якій  просив скасувати рішення суду першої інстанції  в частині зобов`язання ГСЦ МВС України  щодо вжиття заходів про призначення (переведення) позивача на рівнозначну  посаду до Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області та винести нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в даній частині.
В обґрунтування апеляційної скарги  вказує на те, що згідно ч. 2 ст. 41  Закону переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.  Разом з тим, позивачем така згода на час подання позову не надавалась та докази щодо її надання до суду першої інстанції відсутні.
Крім того, згідно витягу із ЄДР є Головний сервісний центр МВС, а не Головний сервісний центр МВС України.
Апелянт вказує на те, що Кабінет Міністрів України постановою № 79 від 12.02.2020 року постановив ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг МВС за переліком згідно з додатком, де серед іншого зазначено РСЦ МВС в Донецькій області. Відповідач звертає увагу на те, що постанова № 79 позивачем до суду не оскаржувалась та є чинною.
Також апелянт звертає увагу на те, що згідно абз. 2 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» державний службовець, якого звільнено на підставі п. 1 ч. 1 цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає класифікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення, може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.
Однак, позивач як до звільнення, так й після звільнення не звертався до Головного сервісного центру МВС щодо переведення його на іншу посаду в інший орган, так само не подавав заяву на участь у конкурсі, який проводився відповідачем після звільнення на вакантні посади в новостворені філії.
Вважає, що, оскільки процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби при ліквідації, наразі врегульована положенням Закону України № 889 положення статті 49-2 КЗпП України не застосовуються. При скороченні чисельності або штату державних службовців, скорочені посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не є обов`язком, та вказані норми не стосуються ліквідації.
Крім того вказує на те, що ані мотивувальна, ані резолютивна частина оскаржуваного рішення не містять посилань на відповідну суму та порядок її обрахунку.
Регіональним сервісним центром МВС в Донецькій області також було подано апеляційну скаргу на рішення суду першій інстанції, в якій останній просив скасувати рішення повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що спір, що розглядається, стосується припинення державної служби (ст. 87 Закону); оскільки в Законі відсутнє посилання, що ці відносини мають бути врегульовані також і законодавством про працю, то у даному випадку мають бути застосовані виключно приписи Закону України «Про державну службу».
Також зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України  від 12.02.2020 року № 79 ухвалено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг МВС, зокрема РСЦ МВС в Донецькій області. Жодного нормативно-правового акту про передачу функцій та повноважень від РСЦ МВС в Донецькій області до ГСЦ МВС немає, тому висновки про реорганізацію не відповідають дійсності.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково  поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів  та вимог апеляційної скарги.
Представники відповідачів доводи апеляційної скарги підтримали.
Позивач проти доводів апеляційної скарги заперечував.
Судами  першої  та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач ОСОБА_1 призначений на посаду начальника територіального сервісного центру № 1445 (на правах відділу м. Волноваха) Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області на підставі наказу Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області від 21.12.2018 № 129 о/с  та перебував на державній службі (т. 1 а.с. 104).
11.03.2020 позивача відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.02.2020 № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», наказу МВС України від 03.03.2020 № 218 «Про утворення ліквідаційних комісій територіальних органів з надання сервісних послуг МВС» попереджено про припинення державної служби на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області та звільнення із займаної посади не раніше 30 календарних днів з дня попередження.
Позивач ознайомлений з даним попередженням того ж дня під особистий підпис (т. 1 а.с. 116).
Наказом Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області № 56о/с від 26.05.2020, зокрема, державного службовця 5 рангу ОСОБА_1 звільнено з посади начальника територіального сервісного центру № 1445 (на правах відділу м. Волноваха) Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області з припиненням державної служби 28.05.2020 відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», постанови Кабінету Міністрів України від 12.02.2020 № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», у зв`язку з ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області (т. 1 а.с. 117, 141-149).
В довідці про доходи, виданою Регіональним сервісним центром МВС в Донецькій області 24.06.2020 б/н, вказано, що ОСОБА_1 у березні 2020 року нараховано заробітну плату у розмірі 25560,07 грн., у квітні 2020 року – 20623,74 грн. За вказаною довідкою середньоденна заробітна плата позивача складає 1319,54 грн., середньомісячна – 27050,52 грн. (т. 1 а.с. 237).
В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду не оскаржено.
Колегія суддів не  погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового   задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10.12.2015 № 889-VIII “Про державну службу” (надалі - Закон № 889-VIII у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За приписами частини першої статті 1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (частина друга статті 1 Закону № 889-VIII).
За унормуванням частини першої статті 3 Закону № 889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Пунктом 2 частини другої статті 3 Закону № 889-VIII визначено, що дія цього Закону поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, інших державних органів.
Частиною першою статті 5 Закону № 889-VIII встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. 
За правилами частини другої та третьої статті 5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15 окреслює, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).
Отже, до правовідносин, пов`язаних з проходженням  державної служби, можуть застосовуватися загальні положення трудового законодавства у частині, що не суперечить спеціальним нормам та/або в тій частині, де ці правовідносини спеціальним законодавством не врегульовано.
Підстави для припинення державної служби визначені у статті 83 Закону № 889-VIII, відповідно до пункту 4 частини 1 якої державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).
Згідно з пунктом 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, ліквідація державного органу. 
Таким чином, оскільки  процедура звільнення державних службовців  у зв`язку з припиненням державної служби при ліквідації врегульована положеннями Закону України № 889, положення норм КЗпП України не застосовується.
Відповідно до ч. 3  статті 87 Закону № 889-VIII  суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Частиною 5 ст. 22 Закону № 889-VIII передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється без обов`язкового проведення конкурсу.
Абзацом 2 ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII визначено, що державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.
Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки (ч. 5 ст. 87 Закону).
З аналізу вищезазначених норм права вбачається, що призначення на посаду після звільнення є правом, а не обов`язком суб`єкта призначення.
Як вбачається з оскаржуваного наказу, позивач був звільнений з державної служби  відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», постанови Кабінету Міністрів України від 12.02.2020 №  79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», у зв`язку з ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області (т. 1 а.с. 117, 141-149).
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.02.2020 № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ за переліком  згідно з додатком.
Установлено, що здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ згідно з пунктом 1 цієї постанови, покладається на Міністерство внутрішніх справ; територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до впорядкування структури Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ.
За текстом додатку до вказаної постанови Регіональний сервісний центр МВС в Донецькій області  належить ліквідувати.
Відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань свідчать, що Регіональний сервісний центр МВС в Донецькій області знаходиться з 06.03.2020 в стані припинення.
Наказом МВС України від 03.03.2020 № 218 «Про утворення ліквідаційних комісій територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ» вирішено, зокрема, утворити ліквідаційні комісії територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ (т. 1 а.с. 122-123).
Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 889 «Про утворення територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ» утворено Головний сервісний центр МВС, як міжрегіональний територіальний орган з надання сервісних послуг МВС.
Головний сервісний центр МВС (код 40109173) за відомостями  Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є юридичною особою та за організаційно-правовою формою - органом державної влади.
У відповідності до  п. 4 Положення про Головний сервісний центр МВС від 24.04.2020 № 354 структуру ГСЦ МВС затверджує Міністр внутрішніх справ. ГСЦ МВС складається зі структурних підрозділів та відокремлених структурних підрозділів – регіональних сервісних центрів. РСЦ підзвітні та підконтрольні керівництву ГСЦ МВС. ГСЦ МВС, РСЦ і ТСЦ МВС разом становлять систему сервісних центрів МВС (т.  4 а.с. 192).
Положенням про  регіональний сервісний центр  ГСЦ МВС в Донецькій області, затвердженого наказом  Головного сервісного центру МВС  від 27.04.2020  № 8 занотовано, що Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Донецькій області є відокремленим  підрозділом  Головного сервісного центру МВС, утвореним на правах філії без статусу юридичної особи.
За змістом пунктів 2, 3 постанови КМУ № 79 на Міністерство внутрішніх справ покладено здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, та визначено, що територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до впорядкування структури Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ.
Приписами ч. 1 ст. 80 Цивільного кодексу України встановлено, що юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.
Частиною  2 ст. 81 Цивільного кодексу України обумовлено, що юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.
Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.
Юридична особа згідно ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.
Приписи статті 110 Цивільного кодексу України визначають, що юридична особа ліквідується:
1) за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами;
2) за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи через допущені при її створенні порушення, які не можна усунути, за позовом учасника юридичної особи або відповідного органу державної влади;
3) за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи в інших випадках, встановлених законом, - за позовом відповідного органу державної влади.
Законом України «Про центральні органи виконавчої влади» (далі Закон № 3166-VI) регламентовано організацію, повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України.
Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України   (частина 1 статті 5 Закону № 3166-VI).
Відповідно до положень частини 1 статті 13 Закону № 3166-VI територіальні органи міністерства утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників міністерства і коштів, передбачених на утримання міністерства, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра Кабінетом Міністрів України.
Територіальні органи міністерства можуть утворюватися, ліквідовуватися, реорганізовуватися міністром як структурні підрозділи апарату міністерства, що не мають статусу юридичної особи, за погодженням із Кабінетом Міністрів України.
Як вже зазначалось вище, пунктом 1 постанови КМУ № 79 було вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг МВС за переліком згідно з додатком.
Судом встановлено, що наказом Головного сервісного центру МВС № 8 від 27.04.2020 затверджено Положення про регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Донецькій області (філія ГСЦ МВС) (т. 2 а.с. 231-238).
Державним секретарем МВС України 20.04.2020 затверджено зміни до штатного розпису Головного сервісного центру МВС станом на 16.04.2020, відповідно до яких штат Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Донецькій області передбачає 119 штатних посад, в тому числі – по Територіальному сервісному центру 1445 (на правах відділу, м. Волноваха) – 10 штатних посад, серед яких 1 посада – начальник центру, 7 посад – адміністратор, 1 посада – діловод, 1 посада – прибиральник службових приміщень (т. 2 а.с. 65-69, 108-111).
Також було внесено зміни до штатного розпису станом на  01.07.2020,  12.06.20,  15.07.2020,  21.09.2020 (т. 4 а.с. 89-177).
За п. 5 Положення  РСЦ ГСЦ МВС в Донецькій області безпосередньо підпорядковується ГСЦ МВС. РСЦ ГСЦ МВС в Донецькій області складається із структурних підрозділів, у тому числі територіальних сервісних центрів МВС.
Суд відзначає, що відсутні нормативно-правові акти про передачу функцій та повноважень від Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області  до Головного сервісного центру МВС.
З огляду на наведене вбачається, що в даному випадку внаслідок реалізації приписів постанови КМУ № 79 від 12.02.2020 року, фактично відбулась ліквідація територіальних органів з надання сервісних послуг як юридичних осіб публічного права, із створенням нової структури надання сервісних послуг МВС Головного сервісного центу МВС.
Таким чином, з урахуванням викладеного, вбачається, що Регіональний сервісний центр МВС в Донецькій області, у якому працював позивач, було ліквідовано та створено нову юридичну особу - Головний сервісний центр МВС.  Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Донецькій області є відокремленим  підрозділом  Головного сервісного центру МВС, утвореним на правах філії без статусу юридичної особи. 
Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 року № 117-ІХ (який набрав чинності 25 вересня 2019 року) у Закон України "Про державну службу" № 889-VIII було внесено ряд змін, зокрема, і щодо порядку припинення державної служби.
Зокрема, вказаним Законом частину 1 статті 87 Закону № 889-VIII викладено у новій редакції, відповідно до якої було додатковим пунктом 1-1 передбачено припинення державної служби у зв`язку із ліквідацією держаного органу, а також виключено із частини 3 цієї статті норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті визначається законодавством про працю, а також про те, що звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
Крім того, було виключено приписи про те, що звільнення у випадку скорочення посади державної служби, реорганізації чи ліквідації допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
В свою чергу, внесеними змінами до ч. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу" передбачено, що державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.
Відповідно до приписів частини 5 статті 40 КЗпП у редакції на час виникнення спірних правовідносин, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
З урахуванням положень ч.ч. 2, 3 ст.5 Закону України № 889, виходячи з того, що процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби при ліквідації наразі врегульована положенням Закону України № 889, положення ст.49-2 КЗпП України до спірних правовідносин не застосовуються, а тому відповідач не повинен був враховувати наявність чи відсутність переваг у позивача при його звільненні під час проведення процедури ліквідації юридичної особи. Крім того, внесеними до Закону України № 889 зміни не передбачають обов`язку суб`єкта призначення попереднього вирішувати питання про можливість переведення державного службовця на іншу посаду відповідно до його кваліфікації, пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду державної служби або іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі.
Суд вказує на те, що позивач не звертався  до Головного сервісного центру МВС щодо переведення його на іншу посаду та  не подавав заяву на участь у конкурсі, який проводився відповідачем після звільнення на вакантні посади в новостворені філії.
В матеріалах справи наявна заява позивача від 26.05.2020 на ім`я Голови ліквідаційної комісії регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області  про звільнення з займаної посади в порядку переведення для роботи у Головному сервісному центрі МВС 26.05.2020 (т. 1 а.с. 21).
Разом з тим, відсутні докази безпосереднього  подання цієї заяви до Голови ліквідаційної комісії регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області  та її реєстрація. Сам позивач  при апеляційному розгляді пояснив, що він цю заяву не подавав на реєстрацію в установленому порядку.
З огляду на все вищевикладене, колегія суддів вважає, що наказ Голови ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області № 56-о/с від 26.05.2020 про звільнення державного службовця 5 рангу ОСОБА_1 з посади начальника територіального сервісного центру № 1445 (на правах відділу м. Волноваха) Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області  в частині звільнення   ОСОБА_1 прийнято правомірно та обґрунтовано, а тому скасуванню не підлягає.
Позовні вимоги в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника територіального сервісного центру №1445 (на правах відділу м. Волноваха) Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області з 29.05.2020; стягнення з Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 153066 (сто п`ятдесят три тисячі шістдесят шість) грн. 64 коп. та зобов`язання Головний сервісний центр МВС України вжити заходів щодо призначення (переведення) ОСОБА_1 на рівнозначну посаду до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Донецькій області також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимоги про скасування наказу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок  щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача
З огляду на приписи ст. 77 КАС України стосовно обов`язку доказування правомірності своїх дій суб`єктом владних повноважень судова колегія  приймає доводи апелянта щодо недоведеності позивачем порушення його права на  протиправне звільнення з посади.
Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (ч. 1 ст. 317 КАС України).
Керуючись ст. ст. 195, 205, 308, 310, 313, 315, п. 4 ч. 1 ст. 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, 
                                          ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного сервісного центру МВС та Регіонального сервісного центру МВС України в Донецькій області – задовольнити.
Рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 р.   у справі  № 200/6147/20-а  -  скасувати.
Прийняти нову постанову.
У задоволенні  позовних вимог ОСОБА_1  до   Головного сервісного центру МВС,  Ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС України в Донецькій області, Регіонального сервісного центру МВС України в Донецькій області     про  визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити певні дії   –  відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Повне судове рішення  складено 5 березня 2021 року.

Головуючий  суддя                                                                         Г.М. Міронова                                                                                                                                                              

Судді                                                                                                І.В. Геращенко
                                                                                                                                 
                                                                                                        Е.Г. Казначеєв