У Х В А Л А
3 березня 2021 року
м. Київ
провадження № 13-18зво21
Суддя Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_1 перевірила заяву засудженого  ОСОБА_2 про перегляд за  виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) ухвал Галицького районного суду м. Львова від 25 січня 2019 року та Львівського апеляційного суду від 16 квітня 2019 рокуі
встановила:
Як убачається з матеріалів провадження за заявою, вироком Львівського обласного суду від 19 лютого 2001 року ОСОБА_3 було засуджено за п. «г» ст. 93 Кримінального кодексу України 1960  року до покарання у виді довічного позбавлення волі з відбуттям перших 8  років у тюрмі, а решти – у виправно-трудовій колонії суворого режиму. Верховний Суд України ухвалою від 30 жовтня 2001 року змінив вирок, виключив з його резолютивної частини рішення про визначення виду виправно-трудової установи.
У подальшому засуджений звернувся до Галицького районного суду м. Львова з  клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або  заміну невідбутої частини покарання більш м`яким. Указаний місцевий суд ухвалою від 25 січня 2019 року, залишеною 16 квітня 2019 року без змін Львівським апеляційним судом, відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_2 .
Касаційний кримінальний суд Верховного Суду на підставі п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК 13  травня 2019 року відмовив засудженому ОСОБА_2 у відкритті провадження за скаргою на ухвалу апеляційного суду від 16 квітня 2019 року.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у рішенні від 10 грудня 2020 року в  справі «Лопата та інші проти України» (заяви № 84210/17 та 23 інших, у тому числі ОСОБА_2 ) констатував порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення. ЄСПЛ також постановив, що факт визнання існування порушення становить достатню справедливу сатисфакцію. 
Посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ, засуджений ОСОБА_2 , звернувся до Великої Палати Верховного Суду (далі – Велика Палата) із заявою про перегляд за виключними обставинами постановлених 25 січня та 16 квітня 2019 року ухвал суду першої та апеляційної інстанцій відповідно. На думку заявника,констатоване порушення Конвенції доводить незаконність оскаржених рішень, адже національними судами не було додержано його права на визначення чіткої дати щодо можливості перегляду строку довічного покарання з огляду на відсутність реалістичної перспективи звільнення. Засуджений вважає, що у цьому випадку для відновлення порушеного права необхідно скасувати оспорювані ухвали й водночас призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Крім того, у поданій заяві заперечується обґрунтованість засудження ОСОБА_2 .
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 459 КПК установлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом є виключною обставиною.
Частиною 5 ст. 33 КПК передбачено, що кримінальне провадження за  виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 цього Кодексу здійснюється Великою Палатою.
Статтею 462 КПК регламентовано вимоги до заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами. Згідно з п. 5 ч. 2 зазначеної статті заявник має навести обґрунтування наявності таких обставин. 
Проте в поданій заяві засуджений не наводить обґрунтування того, що  констатоване ЄСПЛ порушення свідчить про несправедливість його засудження та обраного заходу примусу у виді довічного позбавлення волі. ОСОБА_2 також не викладено аргументів на підтвердження того, що наразі за законом є процесуальна можливість та підстави для скасування оскаржених ухвал. Натомість, за змістом заяви, у ній висловлюється незгода з  судовими рішеннями поза зв`язком із позицією ЄСПЛ, яка стосується механізмів не індивідуального, а загального характеру, зокрема необхідності запровадження в Україні процедур, які би на законодавчому рівні забезпечували в  перспективі можливість звільнення або дострокового звільнення осіб, засуджених до довічного ув’язнення. 
Разом із цим вимога засудженого про скасування рішень місцевого та апеляційного судів і водночас призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції не узгоджується з положеннями ст. 467 КПК.
Відповідно до ч. 3 ст. 464 КПК до заяви про перегляд судового рішення за  виключними обставинами, яка не оформлена згідно з вимогами, передбаченими ст. 462 цього Кодексу, застосовуються правила ч. 3 ст. 429 КПК.
З урахуванням викладеного заяву засудженого належить залишити без руху з  наданням йому строку для усунення допущених недоліків.
Керуючись статтями 429, 462, 464 КПК, суддя
постановила:
Заяву засудженого ОСОБА_2 про перегляд за  виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 КПК ухвал Галицького районного суду м. Львова від 25 січня 2019 року та Львівського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року залишити без руху.
Установити засудженому ОСОБА_2 строк для усунення недоліків – п`ятнадцять днів із дня отримання копії цієї ухвали.
У разі неусунення недоліків у вказаний строк заяву буде повернуто.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя Великої Палати
Верховного Суду                                                                                               ОСОБА_1