ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 січня 2021 р.	Справа № 440/2521/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Подобайло З.Г. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.07.2020 року, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський, м. Полтава, повний текст складено 24.07.20 року по справі № 440/2521/20
          за позовом      ОСОБА_1  
          до     Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України                      
          про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії          ,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової  частини   НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив суд першої інстанції: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати індексації грошового забезпечення; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення без зміни для обчислення індексації базового місяця у січні 2016 року за період з 1 січня 2016 року по 1 березня 2018 року; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації за весь час затримки виплати - за період з 1 січня 2016 року по день фактичної виплати індексації; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати індексації - за період з 16 вересня 2019 року по день подання позовної заяви шляхом множення середнього розміру грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати; зобов`язати відповідача виплатити ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн.
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що нарахування грошового забезпечення відповідачем проводилося не в повному обсязі, зокрема, з 01.01.2016 по 01.03.2018 індексація грошового забезпечення відповідачем не виплачувалась. Зазначив, що  невиплата індексації грошового забезпечення є обмеженням конституційних прав позивача та є незаконною. 
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 24.07.2020 року позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено  частково.
          Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за вказаний період.
          Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.
В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Військова  частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила  суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.07.2020  по справі №440/2521/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частина НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії. 
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що допущені в процесі розгляду справи порушення норм процесуального та матеріального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Вважає, що відповідно до вимог ст.317 КАС України, зазначені у апеляційній скарзі порушення є підставою для скасування апеляційною інстанцією рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.07.2020 року та ухвалення нового рішення. Посилається на те, що протягом 2016-2018 років за фондом грошового забезпечення військової частини, затвердженого вищим розпорядником бюджетних коштів, видатки на виплату індексації грошового забезпечення не було передбачено. Зауважує, що після прийняття з 1 березня 2018 року постанови Уряду від 30 серпня 2017 року №704  "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", базовим місяцем для нарахування військовослужбовцям став березень 2018 року, і вже в грудні 2018 року індекс споживчих цін перевищив 103%, що і стало підставою для виплати особовому складу індексації. 
Позивач, ОСОБА_1 , не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до ст.304 КАС України. 
Крім того, 21.12.2020 року та 18.01.2021 року позивач, ОСОБА_1 , подав до суду апеляційної інстанції заяви  про розгляд справи без участі (справа 440/2521/20), в яких просив суд розглядати справу за його позовом до Військової частини НОМЕР_4 без його участі. Зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. 
          Учасники справи про дату час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином, що підтверджується наявними в матеріалами справи повідомленнями про вручення поштового відправлення.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ч.4 ст.229 КАС України.
          Колегія суддів звертає увагу, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1  проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.
          Наказом Командира військової частини НОМЕР_1 від 16 вересня 2019 року №203 припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби в Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення капітана ОСОБА_1 , який здав справи і обов`язки за посадою офіцера групи по роботі з особовим складом та звільненого відповідно до підпункту "б" пункту два частини п`ятої статті 26 Закону України  "Про військовий обов`язок і військову службу" з військової служби наказом командувача Національної гвардії України від 22.08.2019 №148 у запас за станом здоров`я без права носіння військової форми одягу "16" вересня 2019 року (а.с. 21).
При звільненні позивача зі служби, відповідачем не виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за спірний період, що стало підставою для звернення до суду з  позовом.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за вказаний період є такими, що підлягають задоволенню. Крім того, з огляду на те, що відповідачем було порушено строки виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, суд першої інстанції вважав за необхідне зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.
Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
          Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі по тексту - Закон №2011-XII) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
          Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина третя статті 9 Закону №2011-XII).
          Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України  "Про індексацію грошових доходів населення" від 3 липня 1991 року № 1282-XII (далі по тексту - Закон  №1282-XII). 
          У статті 1 Закону №1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
          Відповідно до статті 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
          Частинами першою-другою статті 5 Закону №1282-XII встановлено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (частина шоста статті 5 Закону №1282-XII).
          З метою реалізації Закону №1282-XII Постановою Кабінету Міністрів України від 17 березня 2003 року №1078 був затверджений Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення (далі по тексту - Порядок №1078). 
          Відповідно до пункту 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06 лютого 2003 року №491-IV Про внесення змін до Закону України Про індексацію грошових доходів населення.
          У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства (абзац 8 пункту 4 Порядку №1078).
          Згідно з пунктом 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
          Отже, індексація має спеціальний статус виплати з боку держави у формі відшкодування знецінення грошових доходів громадян, зокрема, пенсії, стипендії; оплати праці (грошового забезпечення), які мають систематичний характер, а тому, індексація є невід`ємною складовою частиною сум грошового забезпечення військовослужбовців.
          Враховуючи, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців, що також має значення для розрахунку їх пенсії за вислугу років, оскільки забезпечує дотримання прав осіб, які проходили військову службу, як складової конституційного права на соціальний захист. В іншому випадку, не врахування індексації при обрахунку пенсії за вислугу років призвело б до застосування для визначення розміру пенсії знеціненого грошового забезпечення.
          Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією, яка була викладена у постановах Верховного Суду  від 03.04.2019 по справі №638/9697/17, від 30.09.2019 по справі  №750/9785/16-а, від 20.11.2019 по  справі №522/11257/16-а,  від 29 квітня 2020 року по справі  №240/10130/19, від 16 вересня 2020 року по справі № 815/2590/18. 
Отже, заробітна плата (грошове забезпечення) підлягає обов`язковій індексації як державна соціальна гарантія яка надається для соціальної підтримки населення в умовах зростання цін, а державні соціальні гарантії обов`язкові для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності. 
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією, яка була викладена  у постанові Верховного Суду від 26.12.2019 по справі  №610/1175/17.
Колегія суддів зауважує, що з матеріалів справи вбачається, що позивачу за період з 01.01.2016 до 28.02.2018 включно протиправно відповідачем не в повному обсязі нараховувалася та виплачувалася індексація грошового забезпечення. 
При цьому, приписами  Закону № 1282-XII та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Разом з тим, виплата індексації не ставиться вищевказаними нормативно - правовими актами у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.
Індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.
Відповідачем по справі не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується відповідач, відсутні кошти на індексацію грошового забезпечення. Крім того, відповідачем не надано доказів того, що ним надсилались до відповідного органу листи про потреби на виділення додаткових коштів для виплати військовослужбовцям індексації грошового забезпечення.
           Колегія суддів зауважує, що у справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08.11.2005, заява №63134/00).
          Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
          У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
          У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі            №9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. 
          Системний аналіз наведеного вище дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
          Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах Верховного Суду від 19.07.2019 у справі №240/4911/18, від 07.08.2019 у справі № 825/694/17 та від 20.11.2019 у справі №620/1892/19.
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що протягом 2016-2018 років за фондом грошового забезпечення військової частини, затвердженого вищим розпорядником бюджетних коштів, видатки на виплату індексації грошового забезпечення не було передбачено, оскільки виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців і обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення.
          Доводи апеляційної скарги про те, що після прийняття з 1 березня 2018 року постанови Уряду від 30 серпня 2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", базовим місяцем для нарахування військовослужбовцям став березень 2018 року, і вже в грудні 2018 року індекс споживчих цін перевищив 103%, що і стало підставою для виплати особовому складу індексації, колегія суддів вважає необґрунтованими з урахуванням наведених вище  висновків суду апеляційної інстанції. 
Отже, враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що право позивача на нарахування та виплату  індексації грошового забезпечення є порушеним, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно та зобов`язання відповідача   нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за вказаний період.
          Разом з тим, що стосується задоволених судом першої інстанції вимог про зобов`язання  Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, колегія суддів зазначає наступне. 
            Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджене Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008), яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.
          Відповідно до п.242 Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
         Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
          В даному випадку мало місце виключення позивача зі списку особового складу без проведення остаточного розрахунку, а саме: не виплачено в повному обсязі індексацію грошового забезпечення.
          Суд апеляційної інстанції враховує рішення Конституційного Суду України                              від 22.02.2012 р. №4-рп/2012 справа №1-5/2012, в якому Суд зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. 
          Колегія суддів зауважує, що спірні суми не були ще нараховані та виплачені позивачу, а тому відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року. 
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 23.12.2020 року по справі №807/1525/16 в схожих правовідносинах.  
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що нарахування індексації грошового забезпечення належить до дискреційних повноважень відповідача, а тому з набранням рішенням суду першої інстанції законної сили та його виконання відповідачем, позивач вправі звернутись з окремим позовом до суду щодо виплати йому компенсації втрати частини доходів в разі якщо його права будуть порушені.
          Гарантоване в статті 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
       Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 12.02.2020 р. по справі №160/7402/18.
          При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.
          Окрім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що Верховний Суд України, розглядаючи справу № 21-438а12, у своїй постанові від 26 березня 2013 року прийшов до правового висновку про те, що відповідно до ч. 1 статті 2, п.п. 6, 8 ч. 1 статті 3, ч. 1 статті 6 КАС України, предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або їхніх посадових чи службових осіб права та інтереси позивачів.
З урахуванням зазначеного вище, а також фактичних обставин даної конкретної справи, колегія суддів, зазначаючи про наявність загального права позивача при затримці виплат сум та розрахунку при звільненні отримати суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, вважає вказані вимоги позивача передчасними (оскільки ще не почався перебіг строку звернення до суду з позовом та відповідно права позивача не є порушеними).
Відповідно висновки суду першої інстанції про те, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені, колегія суддів, з урахуванням вказаних  вище висновків, вважає необґрунтованими. 
Крім того, щодо посилання суду першої інстанції на постанови Верховного  Суду  України  від 19 грудня 2011 року (справа № 6-58цс11), від 11 липня 2017 року (справа № 21-2003а16), та Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року (справа № 336/4675/17), від 21 червня 2018 року (№ 523/1124/17), від 03 липня 2018 року (справа № 521/940/17), від 18 липня 2018 року (справа №185/515/16-а (2-а/185/5/17), колегія суддів зазначає, що висловлені правові позиції у вказаних постановах не впливають на вирішення даної справи по суті, оскільки з набранням рішенням суду законної сили та його виконанням відповідачем (нарахування та виплата  спірних сум індексації грошового забезпечення), позивач вправі звернутися з окремим позовом до суду щодо виплати йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум індексації грошового забезпечення. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного та необґрунтованого висновку про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.
          Доводи позивача щодо обґрунтованості наведених вище вимог є помилковими,  з огляду на встановлену судом апеляційної інстанції передчасність цих вимог. 
          Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи відповідача щодо правомірності проведеної перевірки є помилковими.
         Відповідно до ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 
           1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;                                          2)  недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
           3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
            4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
    Згідно з ч.2 ст.317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
          На підставі викладеного вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до вимог                 ст.317 КАС України є підставою для скасування судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасуванню в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року з прийняттям в цій частині нового рішення, яким  відмовити у задоволенні вимог. В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.07.2020 року по справі №440/2521/20 підлягає залишенню  без змін. 
Відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, і позивач не був службовою особою, який у значенні вказаного вище Закону займав відповідальне або особливо відповідальне становище, дана справа відноситься до справ незначної складності, а також враховуючи те, що ця справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи ч.5 ст.328 КАС України дане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу   задовольнити частково.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.07.2020 року по справі №440/2521/20  скасувати в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року. 
Прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог.  
В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.07.2020 року по справі №440/2521/20 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	А.М. Григоров	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Н.С. Бартош    З.Г. Подобайло   	
Повний текст постанови складено  25.01.2021 року