Номер провадження: 22-ц/813/3194/21 
Номер справи місцевого суду: 500/5388/18
Головуючий у першій інстанції Пащенко Т. П.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С., 
суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 вересня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Пащенко Т.П., повний текст рішення складений 02 жовтня 2020 року, -
встановив:
У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, в якому просила зобов`язати відповідачів з усіма іншими особами, які з ними проживають, усунути перешкоди в користуванні належним їй на праві приватної власності будинком АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання солідарно звільнити житлове приміщення.
В обґрунтування свого позову позивач зазначила, що вона є власницею будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтв про право власності на спадщину за законом серії ВКІ №343541 та №343543, які видані державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори, зареєстровані 20.03.2008 року в реєстрі за №3-2192 та №3-2194. Відповідачі проживали в зазначеному будинку на правах оренди. У 2012 році відповідач ОСОБА_2 висловив бажання придбати вказаний будинок. На той час позивачка дійсно мала намір продати будинок за 35 000 дол. США та між сторонами була досягнута усна домовленість про продаж будинку, та частину грошових коштів в якості оплати за оренду будинку позивачка мала зараховувати в якості авансу за майбутній правочин купівлі-продажу. Проте, відповідачі, проживаючи у вказаному будинку, не розрахувалися з позивачкою. У добровільному порядку відповідачі питання щодо повернення майна не бажають розглядати. З метою відновлення порушеного права на вільне користування своєю власністю, позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом.
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 вересня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволений частково.
Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3 належним їй на праві власності будинком АДРЕСА_1 шляхом його звільнення.
В іншій частині позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, просять рішення суду в частині зобов`язання усунення перешкод в користуванні ОСОБА_3 належним їй на праві власності будинком шляхом його звільнення скасувати, постановити в цій частині нове, яким відмовити в цій частині у задоволені позову.
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги, апелянти зазначають, що позивачка не надала суду доказів реєстрації за нею права власності на спірний будинок, оригіналів свідоцтв про право на спадщину. Також апелянти зазначають, що суд розглянув справу з порушенням норм ЦПК України, оскільки розглянув справу за їх відсутністю.
Відзиву до суду надано не було.
Сторони про розгляд справи на 24 лютого 2021 року сповіщені належним чином (а.с.154-161 т.3).
Від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 24 лютого 2021 рокудо Одеського апеляційного суду надійшли заяви про відкладення розгляду справи (а.с. 175-176,182-183 т.3).
Вирішуючи питання про слухання справи у відсутності учасників справи, колегія суддів залишає заяви про відкладення розгляду справи без задоволення, з наступних підстав.
У відповідності до Розпорядження голови Одеського апеляційного суду від 16.10.2020 року (зі змінами)тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинено їх допуск до залів судових засідань.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» не було запроваджено змін до ст.371 ЦПК України щодо строків розгляду апеляційної скарги.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з клопотаннями про можливість взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, зокрема, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, враховуючи приписи ст. 212 ЦПК України, не зверталися.
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Враховуючи, те, жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання приймати участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, в т.ч. і поза межами суду, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим, колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.
Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (15 березня 2021 року).
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.03.2008 року №3-2192 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 спадкоємицею 1/4 частки житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , є його донька ОСОБА_3 (а.с. 71 т.3).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.03.2008 року №3-2194 (а.с.9 т.1) після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 спадкоємицею 3/4 часток житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , є її донька ОСОБА_3 (а.с 72 т.3).
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №157611905 від 26.02.2019 року власниками вказаного житлового будинку зареєстровані ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (померлі особи) (а.с.109 т.1).
З наданої довідки КП «Ізмаїльське МБТІ» від 21.11.2019 року №1505 вбачається, що відповідно до інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 станом на 31.12.2012 року власниками зареєстровані: ОСОБА_5 (1/4 частка) на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 14.01.2003 року, видане Бросківською сільською радою, зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №3-14 від 16.01.2003 року та ОСОБА_6 (3/4 частки) на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 14.01.2003 року, видане Бросківською сільською радою, зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №3-14 від 16.01.2003 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.04.2003 року, посвідчене державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Черненко С.М. в реєстрі №3-429, зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №3-14 від 11.12.2007 року (а.с.197 т.2).
Тобто, ОСОБА_3 отримала у спадок після смерті батьків житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 та є його власником.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання звільнити житлове приміщення, суд першої інстанції виходив з наступного.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ч. 1 ст. 317 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Ст. 321 ЦПК України визначено, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 була усна домовленість щодо купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 . Однак умови домовленості не виконані у повному обсязі, договір купівлі – продажу сторонами укладено не було.
Згідно повідомлення Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 21.08.2020 року №257 власником житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 є померла ОСОБА_6 . Спадкоємцем даного будинку є донька ОСОБА_6 - ОСОБА_3 , яка не проживає на території села. В 2007 році ОСОБА_3 впустила квартирантів ОСОБА_1 з сім`єю з послідовним викупом будинку. ОСОБА_1 дійсно проживає без реєстрації із сім`єю по теперішній час в АДРЕСА_1 . До складу її сім`ї входять: чоловік ОСОБА_2 , син – ОСОБА_7 , 2011 року народження, син - ОСОБА_8 , 2012 року народження. Зі слів сусідів за час проживання родина ОСОБА_9 доглядала за будинком, обробляла земельну ділянку та сплачувала місцевий податок (а.с.81 т.3).
Відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого Виконкомом Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області 25.11.2009 року (а.с.54) ОСОБА_2 та ОСОБА_10 зареєстрували шлюб 25.11.2009 року, після чого ОСОБА_10 отримала прізвище ОСОБА_9 .
Листом від 20.03.2018 року (а.с.5-6 т.1) ОСОБА_3 просила ОСОБА_2 , ОСОБА_4 звільнити належний їй житловий будинок, при цьому привести його у стан, в якому вони його отримали у користування.
24.04.2017 року ОСОБА_2 письмово повідомив ОСОБА_3 (а.с.7 т. 1), що вважає її претензію щодо звільнення будинку не законною з тих підстав, що між ними існує домовленість про продаж будинку за 30 000 доларів, які частково (у розмірі 27 000 дол. США) вже сплачені шляхом перерахування на кредитний рахунок, відкритий на ім`я чоловіка ОСОБА_3 – ОСОБА_11 . З зазначеним підстав просить її підготувати документи для оформлення купівлі-продажу вказаного житлового будинку, після чого він сплатить ще 3 000 дол. США для повного погашення вартості будинку.
Також судом встановлено, що відповідачі проживають у житловому будинку АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим ОСОБА_3 позбавлена реальної та об`єктивної можливості користуватися і розпоряджатися цим будинком на власний розсуд. Позивачка заперечує проти користування відповідачами зазначеним житловим будинком, згоди на їх проживання у ньому не надає.
Судом була надана належна оцінка поясненням свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які були допитані у судовому засіданні, які підтвердили факт проживання відповідачів у зазначеному будинку, який належить ОСОБА_3 .
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
На підставі з`ясованих обставин справи, суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позов ОСОБА_3 в частині зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні належним їй на праві власності будинком АДРЕСА_1 шляхом його звільнення є законним і обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що позивачка не надала суду доказів реєстрації за нею права власності на спірний будинок, оригіналів свідоцтв про право на спадщину, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки  ОСОБА_3 є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який отримала у спадок після смерті батьків.
Доводи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що суд розглянув справу за їх відсутністю, чим порушив норми ЦПК України, є безпідставними, так як учасники справи були повідомлені належним чином про призначене судове засідання на 22 вересня 2020 року, при цьому 22 вересня 2020 року, тобто в день судового засідання ОСОБА_1 надала до суду через канцелярію заяву про відкладення розгляду справи.
При цьому, суд першої інстанції приймаючи рішення, виходив з того, що відповідачі та їх представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у відповідності до ч.5 ст. 130 ЦПК України. Відповідачка ОСОБА_4 та представник відповідачів ОСОБА_14 звернулися до суду з клопотаннями про відкладення розгляду справи, однак суд не вбачав підстав для відкладення призначеного на 22 вересня 2020 року розгляду справи, тому згідно п.2 ч.3 ст. 223 ЦПК України розглянув справу.
Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначають апелянти.
Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 –залишити без задоволення.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 вересня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 15 березня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда