КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
25 лютого 2021 року                                                                                              м. Київ
 
Унікальний номер справи № 359/8356/18
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1152/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого  -  Левенця Б.Б.,
     суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,
                 за участю секретаря судового засідання - Гребнєва Є.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Борця Є.О., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ незавершеного будівництвом домоволодіння, -
 
в с т а н о в и в :
 
У жовтні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив здійснити поділ незавершеного будівництва будинку АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, виділити у власність йому та ОСОБА_2 по 1/2 частині незавершеного будівництва домоволодіння АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 21 травня 2000 року сторони уклали шлюб, проте подружнє життя не склалося, тому сторони вирішили розірвати шлюб. Зазначав, що під час шлюбу вони спільними зусиллями звели житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Однак будівництво домоволодіння хоча і завершене, але усі документи знаходяться у відповідача, тому немає можливості здати будинок в експлуатацію, отримати технічний паспорт, встановити відсоток готовності будівництва і можливі варіанти поділу спірного будинку. Посилаючись на ст. 69 СК України зазначив, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (т. 1 а.с. 2-5).
У відзиві та письмових поясненнях на позовну заяву ОСОБА_2 просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та посилалася на те, що позивач не дотримався досудового порядку врегулювання спору, вартість об`єкту будівництва визначена з порушенням порядку збирання та подання доказів, незавершене будівництво домоволодіння по АДРЕСА_1 збудовано за власний кошт відповідачки та взагалі не підлягає поділу (т. 1 а.с. 32-37, 216-223).
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 жовтня 2020 року у задоволенні вказаного позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9 000,00 грн. (т. 2 а.с. 16-21, 31-32).
Не погодившись з рішенням суду, 09 листопада 2020 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Самборська О.Г. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити (т. 2 а.с. 34-42).
На обґрунтування скарги зазначила, що станом на день звернення до суду з позовом при обранні способу захисту порушених прав позивач керувався чинними нормами СК України та ЦК України, а також правовими позиціями Верховного Суду, за якими можна дійти висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. Вважає, що оскільки згідно висновків судової будівельно-технічної експертизи встановлено готовність спірного будинку на 99 %, технічно можливо визначити окремі його частини, які можна виділити. Так, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, оскільки ступінь готовності становить 99 % та технічно можливо довести до кінця будівництво об`єкта, здійснивши лише оздоблювальні роботи в будинку. 
Суд першої інстанції при відмові у задоволенні позову керувався правовою позицією Верховного Суду, викладеною в ухвалі від 04 березня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц, при цьому не навів мотивів застосування саме цієї правової позиції, оскільки існують й інші позиції, якими роз`яснено право суду визнати за подружжям права спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва із визначенням часток кожного з подружжя, зокрема у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 488/3103/17-ц.
11 грудня 2020 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Бондар В.В., в якому відповідач просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін. Зазначено, що позивач протягом розгляду справи не уточнив та не змінив позовні вимоги та просив виділити у власність частину незавершеного будівництва вартістю 413 630,00 грн. Проте виходячи з норм чинного законодавства та судової практики задовольнити такі вимоги неможливо. Крім того, сторони припинили вести спільне господарство 05 серпня 2018 року і відсоток готовності будинку міг становити 30 %, а відповідно до Висновку експерта С-9133 Експертної фірми «Еталон» від 04 жовтня 2019 року відсоток готовності становить 99 %. Звернуто увагу на те, що будинок було побудовано за власний кошт відповідача (т. 2 а.с. 53-63).
 
            У судовому засіданні ОСОБА_1 , його представник - адвокат Самборська О.Г.підтримали скаргу і просили її задовольнити. Представник  ОСОБА_2 - адвокат Бондар В.В.заперечував проти скарги і просив залишити її без задоволення.
Позивачка ОСОБА_2 до суду не прибула про розгляд справи апеляційним судом була сповіщена врученням повідомлення її представнику - адвокату Бондар В.В. про що у справі є докази (т. 2 а.с. 81).
Зважаючи на положення ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, апеляційний суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволеннючастково за наступних підстав.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що   ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту цивільного права, яке вважав порушеним.
Колегія суддів не погодилась з таким висновком суду з огляду на наступне.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21 травня 2000 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_2 , після одруження відповідач змінила прізвище на ОСОБА_2 . Ця обставина підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 21 травня 2000 року (т. 1 а.с. 20).
25 жовтня 2013 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким вона сплативши продавцю 70 200 грн. придбала земельну ділянку площею 0,100 га з кадастровим номером 3210500000:11:055:0005 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, розташовану по АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_2 на вищевказану земельну ділянку зареєстровано встановленим порядком (т. 1 а.с. 8-9, 38-39).
Зі змісту технічного паспорту на житловий будинок  вбачається, що на вказаній земельній ділянці був зведений житловий будинок «А-ІІ», ганки «а1» та «а2», колонка «К» та яма вигрібна «Л» по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 251-256)
До позовної заяви позивач долучив Висновок спеціаліста С-8163 від 27 вересня 2018 року експертного будівельно-технічного дослідження щодо визначення вартості незакінченого будівництвом будинку та вартості будівельних матеріалів та конструктивних елементів будинку АДРЕСА_1 , за яким визначена дійсна вартість недобудованого житлового будинку без врахування вартості земельної ділянки 827 260,00 грн., а дійсна вартість будівельних матеріалів та конструктивних елементів будинку становить 451 998,72 грн. (т. 1 а.с. 12-18).
20 жовтня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний. Ця обставина підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 20 жовтня 2018 року (т. 1 а.с. 235).
На виконання ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 лютого 2019 року проведено судову експертизу та складено Висновок експерта судової будівельно-технічної експертизи С-9133 від 04 жовтня 2019 року, з якого вбачається, що відсоток будівельної готовності домоволодіння по АДРЕСА_1 становить 99 % (у таблиці дослідницької частини висновку - 99.42%). Будівництво домоволодіння АДРЕСА_1 можливо довести до кінця в разі завершення оздоблювальних робіт в будинку. Поділ в натурі незавершеного будівництвом домоволодіння АДРЕСА_1 можливо здійснити, запропоновані два варіанти поділу домоволодіння відповідають вимогам Державних будівельних норм. У висновку запропоновано варіанти поділу домоволодіння (т. 1 а.с. 175-202).
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Висновки районного суду із посиланням на ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18) суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив, врахувавши наступне.
Так, ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2020 року було передано справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду із визначенням мотивування необхідності передачі справи для розгляду останньої, проте ухвалою від 25 березня 2020 року Велика Палата Верховного Суду повернула справу за відсутності підстав для передачі на її розгляд.
Натомість, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі  № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18) зазначено, що встановивши, що спірний будинок є самочинним будівництвом, суди дійшли правильного висновку про неможливість визнання права спільної сумісної власності на будинок, а також неможливість виділу частки будинку в натурі, оскільки самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності й не може бути предметом поділу між подружжям. 
Проте, у цій справі, що була предметом розгляду апеляційним судом, таких обставин саме самочинного будівництва судом не встановлено. 
07 липня 2014 року управлінням містобудування та архітектури Бориспільської міської ради замовнику ОСОБА_2 був виданий будівельний паспорт на будівництво житлового будинку садибного типу та господарчих споруд за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 7)
Крім того, в матеріалах справи міститься витяг з реєстру КС № 062141280704 за 2014 рік про подання до Державної архітектурної будівельної інспекції України повідомлення про початок будівельних робіт із зазначенням об`єкту будівництва - житловий будинок садибного типу та господарчі споруди за адресою : АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 234).
За висновком експерта судової будівельно-технічної експертизи С-9133 від 04 жовтня 2019 року, загальна внутрішня площа незавершеного будівництвом домоволодіння АДРЕСА_1 складає - 159,7 кв.м. (т. 1 а.с. 175-202).
За змістом абзаців 1, 2 частини першої статті 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції Закону чинній на час видачі будівельного паспорту) забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки.
Будівельний паспорт визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею до 300 квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки.
Відповідно до частини другої 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проектування на підставі будівельного паспорта здійснюється без отримання містобудівних умов та обмежень. Для об`єктів, зазначених у частині першій цієї статті, розроблення проекту будівництва здійснюється виключно за бажанням замовника.
Тобто фактична площа спірного будинку (159.7 кв.м.) не перевищує визначеної законодавством площі забудови об`єкту за виданим будівельним паспортом.
Вказане свідчить про відмінність фактичних обставин, встановлених у цій справі, що розглянута апеляційним судом та по справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18).
Посилання відповідачки на постанову Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 686/1175/16-ц, суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки в справі, яка була розглянута Верховним Судом будівельна готовність житлового будинку не перевищувала 67%, а позивачем були заявлені позовні вимоги про визнання права на будівельні матеріали, використані для будівництва житлового будинку та господарських споруд.  
Поряд з цим, у цій справі, що була предметом перегляду апеляційного суду, за висновком судової експертизи будівельна готовність домоволодіння по АДРЕСА_1 становить 99.42%.
 
Ухваливши нове судове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з наступного.
 
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.
Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/15-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 468/935/18-ц та від 09 грудня 2020 року у справі № 359/2582/17.
Таким чином, за змістом статті 331 ЦК України новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації та з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкту незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому в залежності від ступеня готовності), так і  у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки. Зазначене не свідчить про те, що не будучи житловим будинком у юридичному аспекті, об`єкт незавершеного будівництва не може бути поділений за позовом одного із подружжя. Аналіз положень статей 181, 331 ЦК України дають підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток, а тому суд має право здійснити поділ такого об`єкта, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво. Визначальною (істотною) обставиною при вирішенні зазначених спорів є установлення ступеня готовності об`єкту незавершеного будівництва, обов`язок якого покладається на суд через призму вимог процесуального законодавства - повного та всебічного з`ясування обставин, що мають істотне значення для вирішення справи.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Доводи представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Бондар В.В. про неможливість поділу між колишнім подружжям незавершеного будівництвом житлового будинку з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив, оскільки у вищевказаній справі, яка була предметом перегляду Великої Палати Верховного Суду, спірні правовідносини виникли із цивільно-правових договорів про пайову участь у фінансуванні будівництва багатоквартирного житлового будинку, а Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про неможливість визнання права власності за фізичними особами - інвесторами на окремі об`єкти нерухомості (квартири та офісні приміщення) у незавершеному будівництвом багатоквартирному житловому будинку. Натомість у справі, що була предметом розгляду апеляційним судом між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 виник спір з приводу поділу майна подружжя, набутого під час шлюбу. Вказане свідчить про різні фактичні обставини та, відповідно, правовідносини у цих справах.       
Заперечуючи проти позову, відповідачка ОСОБА_2 посилалась на те, що позивач ОСОБА_1 не вчинив заходів досудового врегулювання спору, висновок спеціаліста є неналежним доказом, а позивач не надав доказів, що мав заробіток та вкладав у будівництво вказаного житлового будинку, а частина будівельних матеріалів та будівництво здійснювались за особисті кошти відповідачки ОСОБА_2 .
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд апеляційної інстанції перевірив доводи відповідачки та зазначив наступне.
Судом встановлено, що сторони по справі не дійшли згоди щодо досудового врегулювання спірних правовідносин та поділу незавершеного будівництвом житлового будинку, недосягнення такої згоди не може бути визнано перешкодою для звернення однієї із сторін до суду за вирішенням судом цього спору. Тому, суд апеляційної інстанції відхилив вищезазначені заперечення відповідачки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Відповідачкою ОСОБА_2 не надано об`єктивних доказів, що отримані нею 194100 грн. від продажу спадкового майна за Договором купівлі-продажу від 26 квітня 2013 року були витрачені для будівництва житлового будинку (т. 1 а.с. 45).
Так, 25 жовтня 2013 року, тобто у день, коли була придбана земельна ділянка по АДРЕСА_1 де подружжям будувався житловий будинок, відповідачка ОСОБА_2 відкрила в Банку депозитний рахунок на суму 190167.42 грн. (т. 1 а.с. 8-9, 38-39, 138).
За наданими відповідачкою виписками руху коштів, у т.ч.  за депозитним рахунком, в  АТ КБ «ПриватБанк» за період з 01 січня 2013 року до 31 грудня 2015 року на картковий рахунок відповідачки ОСОБА_2 надійшло 166993.80 грн., витрати - 165575 грн., комісії 227,64 грн., сума залишку -17.50 грн., баланс на кінець періоду - 1418.81 грн., у т.ч. щомісячне зарахування процентів за депозитом за період 25 жовтня 2013 року - 11 жовтня 2015 року в сумі 66132.88 грн. (т. 1 а.с. 114-127).
При цьому, вказані докази не містять підтвердження витрачання зазначених грошей на будівництво житлового будинку, доказів про припинення дії депозитного договору у жовтні 2015 року (або його пролонгації) відповідачкою ОСОБА_2 до суду не надано.
Надані відповідачкою ОСОБА_2 на підтвердження понесених особисто нею витрат на будівництво спірного об`єкту недобудованого житлового будинку, суд апеляційної інстанції оцінив критично. Так, видаткова накладна № 166360 від 23 листопада 2015 року будівельних матеріалів на суму 43950.48 грн. містить зазначення їх покупцем ПП ОСОБА_5 «Будмаркет», рахунок № 116 від 11 вересня 2015 року на суму 27800 грн. містить зазначення покупцем - «ПО ОСОБА_6 », накладні від 09 і 10 жовтня 2014 року на суму 8932 грн. і 1725 грн., товарні чеки: від 25 лютого 2015 року про придбання дверей на суму 9500 грн., від 05 вересня 2015 року на суму 1070,75 грн. і від 21 жовтня 2015 року на суму 1589.40 грн. не містять зазначення покупця та не можуть бути визнані об`єктивними доказами понесених відповідачкою за особисті кошти витрат на будівництво житлового будинку (т. 1 а.с. 40-44). 
При цьому, за наявними у справі доказами позивач ОСОБА_1 з грудня 2012 року працював у ТОВ «АВ Метал Груп», а з серпня 2015 року у ПП «БудМаркет-2005» та відповідачка ОСОБА_2 з 01 серпня 2005 року і до часу звернення позивача із зазначеним позовом працювала у ПП «БудМаркет-2005» де займала посаду бухгалтера цього підприємства (т. 1 а.с. 46-56, 128-129).
Вказані докази підтверджують пояснення позивача ОСОБА_1 , що сторони разом працювали на одному підприємстві, яке займається продажем будівельних матеріалів, які подружжя придбавало разом у період зареєстрованого шлюбу.
Крім того фотокопія акту виконаних за листопад-грудень 2018 року будівельних робіт від 27 грудня 2018 року на суму 138121 грн. не містить підпису відповідачки ОСОБА_2 та (або) доказів понесення відповідачкою за особисті кошти витрат у вищевказаному розмірі (т. 1 а.с. 98).
Надані відповідачкою ОСОБА_2 заявки № 15-0202184 від 27 листопада 2018 року на суму 5 289.94 грн., № 15-0204708 від 30 листопада 2018 року на суму 7 942,49 грн., № 79-0159978 від 30 листопада 2018 року на суму 5 843.10 грн., № 48-0079693 від 30 листопада 2018 року на суму 370 грн., № 26-1376847 від 27 листопада 2018 року на суму 10 971.48 грн., № 15-0003969 від 11 січня 2019 року на суму 7 812.01 грн., № 15-0190385 від 10 листопада 2018 року на суму 4 664.92 грн.,  рахунок № 1 від 18760 грн., рахунок № 19 від 05 грудня 2018 року на суму 32454 грн. та інші, не містять даних замовника (покупця) та (або) містять зазначення одержувачем матеріалів (робіт, послуг) ПП «Рембудгарант» та не можуть бути визнані об`єктивними доказами понесених відповідачкою за особисті кошти витрат на будівництво житлового будинку. Крім того, частина цих заявок, накладних свідчать про придбання меблів, що не є предметом поділу у цьому провадженні(т. 1 а.с. 99-112). 
Установивши, що за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі набуто у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачкою, та зведено на цій земельній ділянці  житловий будинок, будівельна готовність якого складає 99.42%, що підтверджується висновком експерта від 04 жовтня 2019 року № С-9133 проведеної у цій справі судової будівельно-технічної експертизи, суд апеляційної інстанції, врахувавши вищезазначені норми матеріального права до спірних правовідносин, дійшов висновку про визнання зазначеного майна (незавершеного будівництвом житлового будинку) об`єктом права спільної сумісної власності сторін, як колишнього подружжя та визнання за позивачем та відповідачкою по 1/2 частці у праві спільної сумісної власності на це майно, оскільки відповідач ОСОБА_2 не спростувала презумпцію спільності вказаного майна.
Позовна заява позивача ОСОБА_1 не містить вимог про виділ в натурі 1\2 частини незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 із зазначенням приміщень, які підлягають виділу в натурі кожній із сторін. 
При цьому, суд апеляційної інстанції на підставі положень ст. 367 ЦПК України, вирішував спір в межах заявлених позовних вимог в суді першої інстанції та врахував, що таких вимог позивач ОСОБА_1 не заявляв при подачі позову і не уточнював позову після проведення у цій справі судової будівельно-технічної експертизи. Крім того, на вирішення судового експерта не ставились і експертом не вирішувались технічні питання доступу до виділених в натурі часток незавершеного будівництва, у т.ч. другого поверху, облаштування входу (виходу), технічна можливість (у т.ч. варіанти, вартість) такої перебудови та влаштування другої кухні і санвузлу, а також мереж водо-, електро-, газопостачання та водовідведення (влаштування другої вигрібної ями) для  іншої Ѕ частини будинку, яка буде відведена без цих приміщень і мереж та вартість їх проведення, які мають бути враховані при вирішенні можливого спору про виділ частини незавершеного будівництва в натурі.        
Оскільки вартість незавершеного будівництвом житлового будинку є мінливою величиною, яка змінювалась протягом розгляду справи, зокрема, за наданим позивачем ОСОБА_1 висновком товарознавчого дослідження від 27 вересня 2018 року - 827 260 грн., а за висновком судової експертизи ЕФ «Еталон» від 04 жовтня 2019 року - 1 646 353 грн., та вказані висновки не відображають ринкової вартості спірного об`єкту, суд апеляційної інстанції визнав за сторонами право по 1/2 частці у спільній сумісній власності без зазначення вартості належних сторонам часток (т. 1 а.с.12-18, 175-202).
 На думку суду апеляційної інстанції, у випадку заявлення вимог про виділ частки в натурі або відчуження такої має встановлюватись ринкова вартість частки та (або) об`єкту нерухомості на час розгляду вказаного питання (справи). 
            На підставі ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню із відповідачки на користь позивача - 4136.30 грн. судового збору за розгляд справи районним судом та 6204.45 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції, сплата якого підтверджується квитанціями (т. 1 а.с. 1 т. 2 а.с. 42). 
З цих же підстав не підлягають відшкодуванню відповідачці за рахунок позивача 9000 грн. витрат на правничу допомогу в суді (т. 1 а.с. 241-250).
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила. 
Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 жовтня 2020 року- скасувати, ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) право власності на Ѕ частку у об`єкті незавершеного будівництвом житлового будинку  АДРЕСА_1 , загальною площею 159.7 кв.м., в т.ч. житловою площею - 77.6 кв.м.
Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 ) право власності на Ѕ частку у об`єкті незавершеного будівництвом житлового будинку  АДРЕСА_1 , загальною площею 159.7 кв.м., в т.ч. житловою площею - 77.6 кв.м.
Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) - 4 136.30 грн. судового збору за розгляд справи районним судом та 6 204.45 грн. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 26 лютого 2021 року.
 
Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                           В.М. Ратнікова

                                                                                                           О.В. Борисова