ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2021 р.	Справа № 520/7889/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Мінаєвої О.М. ,  Кононенко З.О. ,
за участю секретаря судового засідання  Ковальчук А.С  
           представник відповідача Брижко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Ніколаєва О.В., м. Харків, повний текст складено 11.09.20 року по справі № 520/7889/2020
за позовом     ОСОБА_1      
до  ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 )                   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив суд:
- визнати протиправними дії Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, які полягають у нененаданні у повному обсязі інформації за зверненнями ОСОБА_1 від 21.05.2020, 01.06.2020 та 10.06.2020 стосовно нарахування індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 01.03.2018.
- зобов`язати Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України надати ОСОБА_1 у повному обсязі інформацію за зверненнями від 21.05.2020, 01.06.2020 та 10.06.2020 стосовно нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.07.2015 по 01.03.2018.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2020 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, які полягають у нененаданні у повному обсязі інформації за запитами ОСОБА_1 від 21.05.2020, 01.06.2020 та 10.06.2020 стосовно нарахування індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 01.03.2018.
Зобов`язано Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України повторно розглянути запити ОСОБА_1 від 21.05.2020, 01.06.2020 та 10.06.2020 стосовно нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.07.2015 по 01.03.2018.
У іншій частині - відмовлено.
Не погодившись з  рішенням суду  першої інстанції, відповідачем  подано апеляційну скаргу, в якій він просить  скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
В  обґрунтування    вимог    апеляційної     скарги   відповідач  зазначає, що   відповідачем на запити позивача надані повні та достовірні відповіді відповідно до вимог чинного законодавства.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, представник відповідача, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального права, просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. 
Представник позивача в судове засідання апеляційної інстанції не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином.
Відповідно до ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених  про дату, час і місце  розгляду справи, не перешкоджає  розгляду  справи.
Колегія  суддів,  заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали  справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.11.2019 у справі №520/8814/19 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, яка полягає у не виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 липня 2015 по 01 березня 2018. Зобов`язано Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 липня 2015 по 01 березня 2018.
Вказане рішення 02.12.2019 набрало законної сили.
У подальшому, на виконання зазначеного рішення суду 13.12.2019 позивачу відповідачем виплачено кошти у сумі 46 974,03 грн, що не заперечується сторонами у справі.
З метою перевірки правильності нарахування індексації грошового забезпечення, позивачем сформовано та направлено до відповідача запит від 21.05.2020 щодо надання інформації, зокрема:
1.  У які роки, починаючи з 2007 по 2020 роки відбулося підвищення посадових окладів (тарифних ставок) для офіцерського складу Державної прикордонної служби України. На підставі яких актів Кабінету Міністрів України чи іншого органу відбувалося таке підвищення. 
2. У які роки, починаючи з 2007 по 2020 роки, здійснювався перегляд (збільшення) посадового окладу (тарифної ставки) за посадою «помічник начальника регіонального управління з правової роботи – начальник сектору правового забезпечення Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України». На підставі яких актів Кабінету Міністрів України чи іншого органу відбувалося таке підвищення. 
3. Базовий місяць якого року було застосовано при нарахуванні індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 01.03.2018.
На запит від 21.05.2020 відповідач листом від 27.05.2020 №11/Д-39ПІ/4116 надано відповідь щодо посадових окладів (тарифних ставок), які затверджені, зокрема:
- постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби» від 28.07.2003 №1167 – діяла до 31.12.2007;
- постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007 №1294 – діяла до 28.02.2018;
- постановою Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деякими інших осіб» від 30.08.2017 №704.
Зазначено, що на виконання вказаних підзаконних актів наказами Адміністрації Державної прикордонної служби України «Про встановлення посадових окладів осіб офіцерського складу Державної прикордонної служби України» від 27.07.2011 №543 та у подальшому Міністерства внутрішніх справ України «Про затвердження схем тарифних розрядів за посадами осіб офіцерського складу Державної прикордонної служби України» діє з 01.03.2018 регламентовані деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців.
Вказано, що порядок проведення індексації грошових доходів населення визначено Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-XІІ та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (зі змінами).
Зазначено, що законодавчі акти не містять такого поняття як базовий місяць. Обрахунок здійснювався арифметичним методом з дотриманням норм чинного законодавства України. Пункт 5 Порядку №1078 змінено постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1013 у частині визначення сум індексації у місяці підвищення доходу та виключено поняття базового місяця.
До вказаної відповіді відповідачу надані копії особистих карток грошового забезпечення за період 2015 по 2019 та зазначено, що особисті картки грошового забезпечення за період з 2007 по 2014 у відповідача відсутні, так як направленні до архіву.
Позивач 01.06.2020 звернувся до відповідача з запитом щодо надання копії документу (довідку, відомість про нарахування або інший носій інформації), в якому буде відображена інформація про те, як за наслідком проведення арифметичного обрахунку було вираховано суму виплаченої позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015. 
На запит від 01.06.2020 відповідач листом від 03.06.2020 №11/Д-185/ПІ-4374 надав позивачу роз`яснення щодо надання запитуваної інформації та вказав, що вказаний запит зводиться до прохання надати інформацію роз`яснювального характеру, яку необхідно створювати, а тому розгляд запиту та відповідь по суті надається у порядку Закону України «Про звернення громадян». До запиту надано розрахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.07.2015 по 01.03.2018.
Позивач 10.06.2020 звернувся до відповідача з запитом щодо надання інформації (розрахунок) про методику обрахунку індексації, з якої можна встановити про те, як було обраховано суму індексації у кожному конкретному місяці 2015, 2016, 2017, 2018, а саме:
1. з липня по грудень 2015 року;
          2. з січня по грудень 2016 року;
          3. з січня по грудень 2017 року;
          4. з січня по лютий 2018 року.
На запит від 10.06.2020 відповідач листом від 15.06.2020 №11/Д-44ПІ/4817 посилаючись на частину другу статті 8 Закону України «Про звернення громадян» повідомив позивача, що не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті.
Позивач вважає, що відповідач надав неповні відповіді на запити, тим самим фактично відмовив у наданні запитуваної інформації, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду.
Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що під час розгляду запитів позивача від 27.05.2020, 01.06.2020, 10.06.2020 відповідач був зобов`язаний надати повну і достовірну інформацію щодо запитуваної інформації. Натомість відповіді відповідача від 27.05.2020, 03.06.2020 та 15.06.2020 надані не по суті запитів позивача, а тому з урахуванням положень частини другої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визнається судом неправомірною відмовою у наданні публічної інформації.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
За змістом статті 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Згідно частини третьої статті 3 Закону України "Про звернення громадян" заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Статтею 7 Закону України "Про звернення громадян" встановлено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення.
Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.
Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.
Відповідно до статті 8 Закону України "Про звернення громадян" письмове звернення без зазначення місця проживання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство, визнається анонімним і розгляду не підлягає.
Не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.
Рішення про припинення розгляду такого звернення приймає керівник органу, про що повідомляється особі, яка подала звернення.
Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 15 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Згідно статті 19 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті.
Статтею 20 Закону України "Про звернення громадян", звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.
Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.
Окрім того, відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.
Згідно пункту 1 частини третьої статті 10 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом.
Пунктом 6 частини першої статті 14 Закону України "Про доступ до публічної інформації" встановлено, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Відповідно до статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.
Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.
Зі змісту поданих позивачем запитів вбачається, що він просив надіслати йому копію документу, в якому відображена інформація про те, як здійснювався обрахунок індексації його грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 01.03.2018.
Колегія суддів звертає увагу на те, що зміст вказаних запитів відповідає вимогам ч. 5 ст. 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації". Інформація, яку просить надати позивач у своїх запитах, знаходиться у володінні відповідача. Підстави для відмови в задоволенні запиту, передбачені ч. 1 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації", відсутні. 
Проте,  результатом поданих позивачем звернень стало отримання останнім відповідей, в яких відповідач фактично роз`яснив деякі норми чинного законодавства. При цьому, позивачу не було надано запитувану ним задокументовану інформацію.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказані відповіді не є відповідями по суті запитів та у силу вимог Закону вважаються неправомірною відмовою у наданні інформації.
Отже, під час розгляду запитів позивача від 27.05.2020, 01.06.2020, 10.06.2020 відповідач був зобов`язаний надати повну і достовірну інформацію щодо запитуваної інформації.
Натомість відповіді відповідача від 27.05.2020, 03.06.2020 та 15.06.2020 надані не по суті запитів позивача, а тому з урахуванням положень частини другої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визнаються судом неправомірною відмовою у наданні публічної інформації.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом в рішенні.
З огляду на зазначені положення та беручи до уваги обставини, встановлені під час розгляду цієї справи, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача повторно розглянути запити ОСОБА_1 про надання публічної інформації від 21.05.2020, 01.06.2020 та 10.06.2020.
Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Вирішуючи справу, суд апеляційної інстанції враховує правову позицію, викладену у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Співдружність матерів південної Чехії проти Чеської Республіки» від 10 липня 2006 року, відповідно до якої відмова у відповіді на запит про ознайомлення з адміністративними документами, які є в розпорядженні органів влади і доступ до яких можна було отримати за умов, передбачених національним законодавством, є втручанням у право заявника на отримання інформації, яке гарантується статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2020 року по справі №520/7889/2020 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2020 року по справі                  № 520/7889/2020 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий суддя 		В.А. Калиновський	
Судді	   	О.М. Мінаєва    З.О. Кононенко   	
Повний текст постанови складено  04.02.2021 року