08.02.21
22-ц/812/84/21
Єдиний унікальний номер справи 489/1651/18        
Провадження №22-ц/812/84/21                 Доповідач в апеляційній інстанції – Лисенко П.П.

П О С Т А Н О В А
іменем України
08 лютого 2020 року                                                                         м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого - Лисенка П.П.,        
суддів – Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання – Лівшенком О.С.,
з участю: 
представника  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  – ОСОБА_3 ,
представника ТОВ «Вердикт Фінанс»  - Боровської К.А., 
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , подану через свого представника –   ОСОБА_3 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 28 жовтня 2020 року о 10 годині 21 хвилина, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Румянцевої Н.О., у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 
в с т а н о в и л а :

29 березня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» (далі ТОВ «Вердикт Фінанс») пред`явило до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вищезазначений позов, який обґрунтовувало наступним.
31 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником прав та обов`язків якого виступає - ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 , укладено Договір про надання споживчого кредиту №11379165000.
Відповідно до умов вказаного договору, АКІБ «УкрСиббанк» зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у сумі 15 642,20 дол. США, що на дату укладення еквівалентна 75 788 гривень 02 копійки, а останній в свою чергу зобов`язався повернути вказані кошти в строк до 28 липня 2015 року, сплачуючи при цьому відсотки за користування позиченими грошима, виходячи з відсоткової ставки 11,00 % річних.
Того ж дня, на забезпечення виконання вказаних зобов`язань, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки № 221242, відповідно до якого остання, зобов`язалася нести солідарну відповідальність за невиконання позичальником умов договору.
20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено Договір Факторингу за №05/12, відповідно до умов якого, перший на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» відступив своє право вимоги заборгованості за вказаним Кредитним договором (№11379165000).
Того ж дня, між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Вердикт Фінанс» укладено Договір Факторингу за №05/12-КВ, відповідно до умов якого, ТОВ «Кредекс Фінанс» відступив на користь ТОВ «Вердикт Фінанс» своє право вимоги заборгованості за вказаним Кредитним договором.
За таких обставин, ТОВ «Вердикт Фінанс» набуло права грошової вимоги та застави до відповідача в обсязі та на умовах, що існували у Первісних кредиторів та Заставодержателів, а первісні кредитори та заставодержателі: ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс», втратили такі права.
Посилаючись на те, що ні позичальник, ні поручитель не виконують належним чином умови кредитного договору, ТОВ «Вердикт Фінанс» просило стягнути з відповідачів на свою користь, в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором № 11379165000 від 31 липня 2008 року, в загальному розмірі 79 425 гривень 59 копійок, що утворилася за період з 06.12.2013 року по 16.02.2018 року, з яких:
-50 417 гривень 76 копійок – нараховані відсотки згідно кредитного договору;
-29 007 гривень 83 копійки – заборгованість з пені за останній рік та судові витрати в розмірі 1 762 гривень.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєвавід 28 жовтня 2020 року позов задоволено в повному обсязі.
Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Сорочана Є.В. подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та відмовити в задоволені позову в повному обсязі.
Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи і положенням чинного цивільного законодавства, порушення матеріального і процесуального права. 
Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду І інстанції скасування, виходячи з наступних підстав.
Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, суд 1 інстанції виходив з того, що зважаючи на невиконання відповідачами зобов`язання стосовно умов повернення кредиту, позивач вправі вимагати стягнення з відповідачів заборгованість за відсотками та пеню за невиконання умов договору. Вважав, що розрахунком заборгованості за кредитним договором підтверджено факт порушення відповідачами умов кредитного договору та не виконання зобов`язань, що випливають з нього.
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду не погоджується з встановленими судом 1 інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає не вірними, не обґрунтованими й не законними.
За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.
Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. 
При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. 
Відмова від такого права є недійсною. 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем. 
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав. 
В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Зокрема, цивільні права та обов`язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. 
Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.
Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним – то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.
За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 
Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.
Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов`язкової сили для сторін. 
В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи. 
Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб`єктів.
Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв`язку.
Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (непойменовані), проте породжує права та обов`язки його учасників. 
Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов`язання – під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
В силу ст. 525-526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов`язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами. Принцип належного виконання припускає, що зобов`язання має бути виконане належними суб`єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Під порушенням зобов`язання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобов`язання є його невиконання і неналежне виконання. Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобов`язання могли утримуватися від їх вчинення. 
За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.
Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.
В силу статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року “Про судове рішення у цивільній справі” рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.
Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.
Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 – 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. 
Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 
Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач – для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.  
Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. 
При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. 
Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.
Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.
Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. 
Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.
Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду ухвалено не у повній відповідності з виписаним вище, а тому є не законним та не обґрунтованим.
За ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Під загрозою його нікчемності названий договір потребує письмової форми укладення (ст. 1055 ЦК України) і до нього застосовуються положення параграфа 1 ЦК України, що регулюють відносини з позики, якщо інше не встановлено нормами про кредит і не випливає із суті кредитного договору.
Його істотними умовами є предмет, сума кредиту, строк повернення, розмір відсотків та належна форма укладення.
       В обґрунтування позовних вимог ТОВ «Вердикт Фінанс» надані кредитний договір та договір поруки, розрахунок заборгованості відповідача станом на 16 лютого 2018 року, та договори факторингу, що підтверджують заборгованість перед Товариством.
       Проте суд не надав їм належну юридичну оцінку, та ухвалив не законне рішення що не відповідає вимогам ст. 212, 214 ЦПК України.
Як вбачається з матеріалів справи, 31 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником прав та обов`язків якого виступає - ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 , укладено Договір про надання споживчого кредиту №11379165000. 
Відповідно до умов вказаного договору, АКІБ «УкрСиббанк» зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у сумі 15 642,20 дол. США, що на дату укладення еквівалентна 75 788 гривень 02 копійки, а останній в свою чергу зобов`язався повернути вказані кошти в строк до 28 липня 2015 року, сплачуючи при цьому відсотки за користування позиченими грошима, виходячи з відсоткової ставки 11,00 % річних (т.1 а.с. 8-15).
Того ж дня, на забезпечення виконання вказаних зобов`язань, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки № 221242, відповідно до якого остання, зобов`язалася нести солідарну відповідальність за невиконання позичальником умов договору (т.1 а.с. 21-23). 
08 вересня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» надіслав на адресу ОСОБА_1 лист-вимогу та повідомив, що його борг перед банком станом на 08 вересня 2011 року складає 16 652,01 дол. США, та вважає, що термін повернення кредиту таким, що настав дострокового. У разі невиконання вимоги протягом встановленого строку, Банком будуть вжиті заходи щодо примусового стягнення заборгованості. (т.1 а.с. -170). 
20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено Договір Факторингу за №05/12, відповідно до умов якого, перший на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» відступив своє право вимоги заборгованості за вказаним Кредитним договором (№11379165000) (а.с. 32-35).
Того ж дня, між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Вердикт Фінанс» укладено Договір Факторингу за №05/12-КВ, відповідно до умов якого, ТОВ «Кредекс Фінанс» відступив на користь ТОВ «Вердикт Фінанс» своє право вимоги заборгованості за вказаним Кредитним договором (а.с.36-38).
Згідно Додатку №1 реєстру заборгованості боржників, ТОВ «Вердикт Фінанс» отримало право вимоги за кредитним договором №11379165000 від 31 липня 2008 року, сума основного боргу за яким складає 13 593,20 дол. США; заборгованість за відсотками 4 180,79 дол. США. А всього сукупний розмір вимог за кредитним договором у гривневому еквіваленті становить142 0147 гривень 18 копій        ок (т.1 а.с. 39-42). 
За таких обставин, ТОВ «Вердикт Фінанс» набуло права грошової вимоги та застави до відповідача в обсязі та на умовах, що існували у Первісних кредиторів та Заставодержателів, а первісні кредитори та заставодержателі: ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс», втратили такі права.
Оскільки ні ОСОБА_1 ні його поручитель ОСОБА_2 вимогу Банку про дострокове повернення кредитних коштів не виконали, у січні 2012 року ПАТ «Укрсиббанк» звернулось до суду з позовом до них, та просило стягнути в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у сумі 142 701 гривня 91 копійка.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2012 року замінено позивача на його правонаступника ТОВ «Кредекс Фінанс».
Як вбачається з рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 липня 2012 року, позов задоволено. З ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» в солідарному порядку стягнуто суму заборгованості за кредитним договором, яка складається з 13 593,20 дол. США – заборгованості за кредитом; 3 426,08 дол. США – процентів за користування кредитними коштами та 841,23 дол. США – пені. Вказане рішення набрало законної сили та перейшло в стадію виконання.
Крім того, рішенням Ленінського районного суду від 24 квітня 2014 року, за позовом ТОВ «Вердикт Фінанс», звернуто стягнення на предмет застави, який належить ОСОБА_1 , а саме: автомобіль Skoda Fabia,2008 року випуску, д.н. НОМЕР_1 , в рахунок погашення боргу у розмірі 185 865 гривень 51 копійка (т.1 а.с.29-31). Вказане рішення в апеляційному порядку не оскаржувалося. 
В березні 2018 року ТОВ «Вердикт Фінанс» знову звертається з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, та посилаючись на те, що заборгованість до цього часу не погашена, просило стягнути в солідарному порядку з відповідачів на свою користь заборгованість за Договором надання споживчого кредиту №11379165000 від 31 липня 2008 року в розмірі 79 425 гривень 59 копійок, з яких:
- 50 417 гривень 76 копійок – нараховані відсотки згідно кредитного договору за період з 06.12.2013 р. по 16.02.2018 р.;
- 29 007 гривень 83 копійки – заборгованість з пені за останній рік.
Зазначені вимоги ТОВ «Вердикт Фінанс» рішенням Ленінського районного суду        м. Миколаєвавід 28 жовтня 2020 року задоволені в повному обсязі. 
       Проте, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Миколаївського апеляційного суду, не погоджується з такими висновками суду 1 інстанції, оскільки з пред`явленням вимоги про дострокове погашення, дія кредитного договору є припиненою, а тому, товариство не має правових підстав нараховувати відсотки та пеню згідно з нечинними договором.
Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
        Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).
Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
       Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
       Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Розділом 12 кредитного договору передбачено Порядок дострокового повернення кредиту за вимогою Банку.
Згідно з пунктом 12.1 кредитного договору, сторони погодили, що у випадку настання обставин визначених у п.п. 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 8.4., 10.2., 10.14., та направленням Банком на адресу Позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення Позичальником порушень умов за цим Договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від Банку, вважати термін повернення кредиту таким що настав на 32 календарний день з дати одержання Позичальником цього повідомлення про дострокове повернення кредиту, при цьому неотримання Позичальником вказаного повідомлення у зв`язку зі зміною адреси або з інших підстав, протягом 40 календарних днів з дати направлення, вважати термін повернення кредиту таким що настав на 41 календарний день з дати відправлення Позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту.
Згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк ПАТ «Укрсиббанк», правонаступником якого є позивач, використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору.
Оскільки ОСОБА_1 не виконав вимоги Банку, ТОВ «Вердикт Фінанс» використало своє право, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку та за рахунок звернення стягнення на предмет застави.
Такими діями, кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Проте, позивачем по ст. 625 ЦК України не заявлялися. Заявлені ж вимоги стосуються лише стягнення відсотків, нарахованих за правилами кредитного договору, але за період з 06.12.2013 по 16.02.2018р., які не можуть бути задоволені, оскільки термін дії договору закінчився.
Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором.
Строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.
У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.
Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. В разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.
Вказані висновки викладені у постанові ВП Верховного Суді від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц.
Оскільки суд І1 інстанції вказане не врахував, та стягнув відсотки та пеню поза межами дії кредитного договору, то таке рішення суду 1 інстанції підлягає скасуванню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ТОВ «Вердикт Фінанс» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір сплачений за розгляд апеляційної скарги у сумі 1 261 гривню 20 копійок.

Керуючись ст.ст. 367-368, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через свого представника –   ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову.
В задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості – відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» на користь ОСОБА_1 судовий збір сплачений за розгляд апеляційної скарги у сумі 1 261 гривню 20 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту. 

Головуючий:                                         П.П.Лисенко  

Судді:                                                        Н.В. Самчишина 

                    Т.В.Серебрякова

Повний текст постанови складено 11 лютого 2021 року.