ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року 
м. Київ
справа № 415/1461/16-а
адміністративне провадження № К/9901/44762/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого  - Бучик А.Ю.,
суддів -  Рибачука А.І., Тацій Л.В.
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Лисичанського міського суду Луганської області від 08 серпня 2017 року (суддя Чернобривко Л.Б.) та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року (колегія суддів: Ястребова Л.В., Гаврищук Т.Г., Компанієць І.Д.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Лисичанської міської ради Луганської області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсними рішень, -
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Лисичанської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними рішення Лисичанської міської ради від 25.03.2008 № 569 та від 20.10.2010 року № 1571 про зміну цільового призначення земельної ділянки для житлового будинку на АДРЕСА_1 , під пральню-аквачистку та майстерню по художній обробці каміння гранітних пам`ятників.
Постановою Лисичанського міського суду Луганської області від 08.08.2017 в задоволені адміністративного позову відмовлено.
Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 19.09.2017 змінено постанову Лисичанського міського суду Луганської області від 08.08.2017 в частині мотивів відмови в задоволення позову.
Не погодившись з судовими рішеннями, позивач подав касаційну скаргу в якій, посилаючись  на порушення норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що відповідачем під виглядом реконструкції  адміністративної будівлі фактично  допущено створення нових підприємства та виробництва, а саме пральню-аквачистку та майстерню по художній обробці каміння гранітних пам`ятників. Внаслідок цього позивач та інші мешканці вулиці змушені жити у промисловій зоні підприємства та виробництв, які є джерелом забруднення довкілля житлової забудови фізичними та хімічними шкідливими чинниками, а саме: шум, пил, пара, аерозолі дезінтеграції та конденсації, отруйні гази, речовини з неприємним запахом тощо. Ці фактори чинять загально токсичну, сенсибілізуючу, канцерогенну дію, що завдають шкоду життю і здоров`ю людей. Вказує, що відповідач протиправно змінив категорію земель житлової та громадської забудови на категорію земель промисловості. Незаконна зміна відповідачем цільового призначення земельної ділянки порушила основні гігієнічні принципи і вимоги функціонального зонування та планувальної організації категорії земель і територій міста, їх санітарного упорядження та оздоровлення, що діють у сфері містобудування.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.10.2017 відкрито касаційне провадження.
Відзив на касаційну скаргу  не надходив.
Справу передано до Верховного Суду. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання ними норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга  підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Судами встановлено, що рішенням сесії Лисичанської міської ради № 569 від 25.03.2008 «Про надання земельних ділянок в оренду та припинення права користування ними» було затверджено ТОВ «Термінал» проект землеустрою про відвід земельної ділянки. Надана ТОВ «Термінал» в оренду строком на 49 років земельна ділянка площею 0.1030 га для реконструкції адміністративної будівлі під пральню-аквачистку з організацією окремих входів за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано ТОВ «Термінал» у місячний строк після прийняття рішення укласти договір оренди земельної ділянки; оформити зовнішній вид будівлі та окремих входів у відповідності з архітектурно-планувальним завданням. 
Згідно договору купівлі-продажу від 24.04.2015 ТОВ «Термінал» продало ОСОБА_3 будівлю пральні-аквачистки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Лисичанської міської ради № 85/1371 від 20.10.2015 земельна ділянка площею 0.1030 га надана в оренду строком на п`ять років ОСОБА_3 для експлуатації будівлі пральні-аквачистки за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Лисичанської міської ради № 1571 від 20.10.2010 «Про надання земельних ділянок в оренду та припинення права користування ними» було затверджено фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 проект землеустрою про відвід земельної ділянки. Надано фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 в оренду строком на три роки земельна ділянка площею 0.0093 га для реконструкції будівлі архіву під майстерню з художньої обробки каменю з будуванням прибудови та окремого входу за адресою : АДРЕСА_1 . Віднесено земельну ділянку до категорії земель житлової та громадської забудови. Зобов`язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 у місячний термін після прийняття цього рішення укласти договір оренди земельної ділянки. Оформити зовнішній вид майстерні з художньої обробки каменя, прибудови та окремого входу у відповідності з архітектурно-планувальним завданням. У випадку невиконання даної умови управління архітектури та містобудування внести пропозицію про розірвання договору оренди земельної ділянки. Управлінню Держкомзема в м. Лисичанськ організувати роботи у відповідності з нормативно-технічними умовами з підготовки та видачі правовстановлюючих документів.
Вважаючи  оскаржувані рішення протиправними, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржувані рішення ухвалені правомірно та у спосіб, визначений законом.
Змінюючи  постанову суду першої інстанції, апеляційний суд вказав, що оскаржувані рішення вичерпали свою дію, оскільки є реалізовані, про що свідчить укладений договір оренди та набуття земельної ділянки у власність.
Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає таке. 
Частиною першою статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист   прав,   свобод та інтересів фізичних осіб,   прав   та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
За правилами частини першої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).
Спором адміністративної юрисдикції в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 КАС України у зазначеній редакції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір,   у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і виникнення якого пов`язане з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 чинного КАС України, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.
Публічно-правовий   спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати   спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати   спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясувати, у зв`язку із чим   виник спір та за захистом яких прав   особа звернулася до суду.
Водночас при визначенні предметної юрисдикції справи суд має виходити із суті права/інтересу, за захистом якого особа звертається до суду, та мети звернення з позовом, оскільки саме такі критерії розмежування належності спору до тієї чи іншої юрисдикції дають змогу найбільш ефективно захистити порушене   право позивача, аніж розмежування юрисдикції виключно на підставі участі у спорі органу місцевого самоврядування.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий   спір,   на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №813/6286/15.
При цьому визначальною ознакою приватноправових відносин є наявність майнового чи особистого немайнового інтересу. Оспорювані або невизнані майнові або права   та інтереси підлягають захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення такого права   або інтересу призвели дії чи бездіяльність органу місцевого самоврядування.
Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №685/1346/15-а.
Тобто, сама по собі участь органу місцевого самоврядування у спірних правовідносинах не дає підстав для віднесення такого спору до категорії публічно-правових, оскільки визначальною ознакою для встановлення юрисдикції, до якої має бути віднесено спір,   є суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.
Предметом позову у цій справі є рішення Лисичанської міської ради № 569 від 25.03.2008 «Про надання земельних ділянок в оренду та припинення права користування ними», яким затверджено проект землеустрою про відвід земельної ділянки та надано в оренду земельну ділянку для реконструкції адміністративної будівлі під пральню-аквачистку ТОВ «Термінал».
В подальшому відповідно до договору купівлі- продажу від 24.04.2015 ТОВ «Термінал» продало ОСОБА_3 будівлю пральні-аквачистки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та рішенням Лисичанської міської ради від 20.10.2015 № 85/1371 земельна ділянка по АДРЕСА_1 передана в оренду строком на п`ять років ОСОБА_3 для експлуатації будівлі пральні-аквачистки.
12.08.2016 між Лисичанською міською радою та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1030 га  за адресою АДРЕСА_1 для експлуатації будівлі пральні-аквачистки.
Щодо рішення № 1571 від 20.10.2010, яке також є предметом позову,  щодо затвердження фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 проекту землеустрою про відвід земельної ділянки та надання в оренду для реконструкції будівлі архіву під майстерню художньої обробки каменю, судами встановлено, що  на підставі цього рішення з ФОП ОСОБА_2 укладалися договори оренди землі від 09.11.2010, зареєстрований 14.12.2010, від 04.01.2014, дата державної реєстрації 24.02.2014.
Отже, оскаржувані рішення міської ради вичерпали свою дію та є реалізованими, внаслідок чого виникли майнові права оренди та власності у третіх осіб, а відтак їх скасування може призвести до порушення їх прав.
В свою чергу суть спору зводиться до порушення прав добросусідства та безпечне екологічне довкілля, а відтак між позивачем та Лисичанською міською радою не виникло жодних публічно-правових відносин.
Ураховуючи, суть спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що цей спір не є публічно-правовим, оскільки стосується особистих немайнових прав позивача, а тому має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства.
За правилами частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що   суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, установлених статтями 238, 240 КАС України. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги (стаття 354 КАС України).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Лисичанського міського суду Луганської області від 08 серпня 2017 року  та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року скасувати.
Провадження у справі № 415/1461/16-а закрити.
Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції цивільного суду та що він вправі протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною і оскарженню не підлягає.        

Головуючий                                                                                     А.Ю. Бучик

Судді                                                                                                  А.І. Рибачук

                                                                                                            Л.В. Тацій