УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №289/488/20 Головуючий у 1-й інст. Сіренко Н. С. 
Категорія 62 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого         Павицької Т.М.,
суддів                 Миніч Т.І., Микитюк О.Ю.,

за участю секретаря                Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №289/488/20 за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог – Третя Вінницька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 ,   ОСОБА_2 –  ОСОБА_4  на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Сіренко Н.С. в м. Радомишлі,
в с т а н о в и в :
У березні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з даним позовом у якому просили визнати за ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частку нерухомого майна, а саме: житловий дерев`яний будинок, житловою площею 38,5 кв.м літ. А-1 та господарські будівлі і споруди - хлів літ. Б-1, що знаходяться по АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/10 частки, а за Мінкіною 1/5 частки нерухомого майна, а саме: житловий дерев`яний будинок, житловою площею 38,5 кв.м літ. А-1 та господарські будівлі і споруди - хлів літ. Б-1, що розташовані за вищевказаною адресою в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , якому належала 1/2 частина спірного будинку. 
Позовні вимоги мотивували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_5 , який був зареєстрований та фактично проживав у м. Вінниці. Після його смерті із заявами про прийняття спадщини звернулися доньки спадкодавця – позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Крім позивачів спадкоємцями за законом на момент прийняття спадщини були: дружина померлого – відповідач ОСОБА_3 , дочки померлого ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . 
У визначений законом строк, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відмовилися від прийняття спадщини на користь позивача ОСОБА_1 , а ОСОБА_8 відмовилася від прийняття спадщини на користь позивача ОСОБА_2 . Зазначали, що дружина померлого - ОСОБА_3 , у встановлений строк на прийняття спадщини не звернулася до нотаріальної контори з відповідною заявою. Відтак, вони на даний час є фактичними спадкоємцями, спірний житловий будинок було придбано ОСОБА_3 в період шлюбу, а отже він належить на праві спільної сумісної власності як титульному власнику ОСОБА_3 . Вказували, що їх частка у спадковому майні становить для ОСОБА_1 (враховуючи, що на її користь відмовилися ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ) 3/10 частки будинку, а для ОСОБА_2 (враховуючи, що на її користь відмовилася ОСОБА_8 ) 1/5 частки будинку відповідно.
Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції у своєму рішенні вказував, що сторонами не надано документів на підтвердження факту родинних зав`язків між спадкодавцем та ОСОБА_2 , проте дані обставини спростовуються матеріалами справи, зокрема копією свідоцтва про народження ОСОБА_9 . Більше того, в рамках розгляду зазначеної справи судом було досліджено матеріали спадкової справи №408/2017, відповідно до яких, ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_5 . Вказував, що позивачем, зокрема ОСОБА_1 виконала всі вимоги законодавства, що необхідні для отримання свідоцтва про право на спадщину, а тому посилання суду першої інстанції на ту обставину, що позивачами не враховано положення ст. 49 ЗУ «Про Нотаріат» є необґрунтованими. Висновок суду про відмову у задоволенні позову лише з тих підстав, що у позивачів відсутня постанова Третьої Вінницької державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальних дій є помилковим.
        Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
       Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами обрано неефективний спосіб захисту. Наявні в матеріалах спадкової справи роз`яснювальні листи не можна вважати відмовою нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, оскільки за діючим законодавством нотаріус у разі відмови у вчиненні нотаріальної дії видає постанову.
Проте з таким висновком суду повністю погодитися не можна.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 лютого 1996 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження.
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21.08.2018 встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_5 є батьком ОСОБА_1 . Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_10 , її батьком зазначено ОСОБА_5 , матір`ю – ОСОБА_11 
12 березня 2019 року завідувачем Третьої Вінницької державної нотаріальної контори на заяву ОСОБА_1 про видачу свідоцтва про право на спадкове майно, а саме на частину нерухомого майна (житловий дерев`яний будинок, житловою площею 38,5 кв.м літ. «А-1» та господарські будівлі і споруди, а саме хлів літ. «Б-1») за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса АДРЕСА_2 ) повідомлено порядок видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації та запропоновано з`явитися до нотаріуса для отримання вичерпної інформації щодо переліку необхідних документів, а також щодо коштів, які необхідно сплатити за отримання такого свідоцтва.
18 лютого 2020 року завідувачем Третьої Вінницької державної нотаріальної контори на заяву ОСОБА_1 про видачу свідоцтва про право на спадкове майно, а саме на частину нерухомого майна - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса АДРЕСА_2 ) повідомлено, що станом на 18.02.2020 згідно матеріалів спадкової справи № 408/2017 до майна померлого ОСОБА_5 із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Дружина спадкодавця ОСОБА_3 жодних заяв та документів до нотаріальної контори не подавала. Також роз`яснено щодо вчинення нотаріальних дій після їх оплати, а також у передбачених законом випадках після сплати до бюджету податку з доходів фізичних осіб та в день подачі всіх необхідних документів, а з огляду на те, що необхідні для отримання свідоцтва про право на спадщину документи не були подані, нотаріус позбавлений можливості видати свідоцтво про право на спадщину.
Статтями  1216,1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
Частиною першою статті 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). 
Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина друга стаття 1274 ЦК України).
Статтями 22 та 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України (у редакції, чинній на момент набуття у власність спірного будинку) визначено, що нажите подружжям за час шлюбу майно є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Статтею 368 Цивільного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
Згідно з  пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:  майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. 
Аналогічні положення містилися в ст.24 КЗпШС  України.
Встановлено, що за договором купівлі-продажу від 10 січня 2003 року ОСОБА_3 купила у ОСОБА_12 житловий будинок по АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Радомишльського нотаріального округу Житомирської області Ліпіїн О.М. та зареєстровано в реєстрі за № 41. Продаж будинку вчинено за 5 000 грн, що підтверджується п.3 договору купівлі-продажу. 
Право власності за ОСОБА_3 зареєстровано в КП « Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської області, що підтверджується відміткою від 17 січня 2003 року на договорі купівлі-продажу. 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_3 подала до суду першої інстанції відзив, в якому зазначала, що спірний будинок вона купила за кредитні кошти, які отримала у ВАТ «Державний ощадний банк України». ОСОБА_5 визнав будинок її особистою власністю, що підтверджується письмовою заявою, яка нотаріально посвідчена.
Так, з копії кредитного договору №3 вбачається, що 10 січня 2003 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір. Згідно п.1.1. договору банк надав позивальнику кредит в сумі 5000 грн на строк 60 місяців до 10 січня 2008 року на купівлю будинку. 
Таким чином, отриманий кредит ОСОБА_3 на купівлю будинку відповідає ціні за яку він був придбаний.
З довідки виданої ТВБВ №10005/01 АТ «Державний ощадний банк України» від 29 липня 2020 року за №56 вбачається, що ОСОБА_3 до повного погашення кредитного договору №3 від 10 січня 2003 року вносила кошти особисто.
18 травня 2015 року ОСОБА_5 нотаріально завірив заяву компетентним органам, якою підтвердив, що будинок і земельна ділянка, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , є особистою власністю його дружини ОСОБА_3 .
Матеріали справи не містять доказів того, що заява ОСОБА_5 визнавалась недійсною в судовому порядку.
З урахуванням встановлених обставин і доказів, апеляційний суд вважає, що житловий будинок по АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_3 , а тому не може бути включений до спадкового майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_5 . 
Оскільки позивачі не надали належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, саме з цих підстав необхідно відмовити в задоволенні позову.
Проте, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з інших мотивів, а тому судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 ,   ОСОБА_2 –  ОСОБА_4  задовольнити частково.
Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 листопада 2020 року змінити, відмовивши у задоволенні позову з підстав викладених у цій постанові. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути  оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 02 лютого 2021 року.

Головуючий 

Судді