Єдиний унікальний номер 243/6640/20 
Номер провадження 22-ц/804/461/21        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

17 березня 2021 року Донецький апеляційний суду складі:
головуючого-судді  Мальованого Ю.М.,
суддів:                     Агєєва О.В., Канурної О.Д.,   
за участю:
секретаря судового засідання Гладуха О.О.,
представника позивача адвоката Керанчука В.Б., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 243/6640/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування Слов`янської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 09 листопада 2020 року (суддя першої інстанції Фалін І.Ю.),-

В С Т А Н О В И В :

  У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , третя особа - Орган опіки і піклування Слов`янської міської ради, в яком просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1 , такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтований тим, що позивач є власником зазначеного житлового будинку, в якому він зареєстрував свою дружину ОСОБА_2 , сина ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Враховуючі те, що відповідачі з січня 2015 року не проживають в будинку АДРЕСА_1 , не відмінили свою реєстрацію у зазначеному житловому будинку, позивач вважає, що відповідачі порушують його право власності, оскільки він не має можливості розпорядитися своїм майном (будинком).  
Заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 09 листопада  2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.  
Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про відшкодування витрат по сплаті судового збору.
У задоволенні іншої  частини позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови у визнанні таким, що втратив право користування житловим приміщенням малолітнього ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Керанчук В.Б., в апеляційній скарзі, просить скасувати рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 09 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.  
  Апеляційна скарга мотивована тим, що, судом не враховано, що ОСОБА_3 та її малолітній син ОСОБА_5 виїхали на постійне місце проживання у місто Донецьк де і мешкають по теперішній час. Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом, суд послався на висновок органу опіки та піклування Слов`янської міської ради та Закон України «Про охорону дитинства». Скаржник вважає такий висновок не є підставою у відмові визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування житлом, оскільки він живе з матір`ю, що не суперечить його правам. 
Письмові відзиви на апеляційну скаргу позивача відповідачами та третьою особою  на час розгляду справи не надані.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.  
Згідно частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 ,  відповідачі ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та представник третьої особи Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені.
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 17 березня 2021 року представник позивача ОСОБА_6 , третя особа Орган опіки та піклування Слов`янської міської ради отримали 18 лютого 2021 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про отримання поштового відправлення (а.с. 115, 116).
Відповідач ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , про розгляд справи 17 березня 2021 року повідомлена 16 лютого 2021 року шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень. У відповідності до ч. 2 ст. 11 Закону України від 12.08.2014 року № 1632-VII «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
Поштові відправлення з судовою повісткою-повідомленням про розгляд справи 17 березня 2021 року, надіслане за адресою позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_4 повернуті на адресу апеляційного суду з поштовими відмітками від 04 березня 2021 року «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 117, 119), що у відповідності п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є датою вручення судової повістки. 
До апеляційного суду надійшла заява Голови Слов`янської міської ради, в якій просить розглянути справу без представника органу опіки і піклування міськради (а.с. 121).  
Апеляційний   суд   вважає  можливим розглянути  справу у відсутність позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_4 та представника третьої особи Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Про причини неявки у судове засідання 30 вересня 2020 року учасники справи не повідомили і відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що вони не з`явилися у судове засідання без поважних причин. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
  Доводами апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 є оскарження рішення  Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 09 листопада 2020 року в частині відмови у задоволенні його позовних вимог стосовно малолітнього ОСОБА_3 . 
В іншій частині судове рішення не оскаржується і в апеляційному порядку не переглядається. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача адвоката Керанчука В.Б., який наполягав на доводах апеляційної скарги та просив ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_3 такими, що втратив право користування житловим приміщенням, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з того, що  малолітня дитина не може самостійно обирати  місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатньо обсягу цивільної дієздатності  самостійно визначати місце свого проживання. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що факт не проживання сина позивача у спірному житловому будинку з січня 2015 року не може бути підставою для зняття його з реєстрації, а право користування жилим приміщенням за малолітнім ОСОБА_3 надасть йому право у майбутньому визначити своє місце проживання самостійно відповідно до положень ч. 2 ст. 29 ЦК України.  
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд погоджується з таким висновком суду.
Матеріалами справи встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 07 травня 2001 року позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1   (а.с. 6).
Відповідно копії довідки № 76127-21-01 від 31 липня 2020 року Центру надання адміністративних послуг м. Слов`янська, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 16).
       Копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Слов`янським МВ УМВС України в Донецькій області 26 лютого 2001 року, що належить ОСОБА_1 , у примітках щодо сімейного стану підтверджено, що 11 серпня 2001 року зареєстровано шлюб з гр. ОСОБА_2 (а.с. 5 зворот).
З акту Комітету мікрорайону "Черевківка" м. Словянська № 171 від 14 липня 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою АДРЕСА_1 не проживають з січня 2015 року (а.с. 17).
Висновком органу опіки та піклування Слов`янської міської ради № 28/03-1743 від 31 серпня 2020 року зазначено, що оскільки малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є дитиною позивача, з посиланням на норми Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування Слов`янської міської ради вважає недоцільним визнавати ОСОБА_3 таким, що втратив користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 35).
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, в апеляційній скарзі позивач наголошує на тому, що вважає висновок органу опіки та піклування таким, що не є підставою у відмові у задоволенні його позовних вимог, оскільки дитина живе з матір`ю, що не суперечить його правам. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За положеннями ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
При цьому згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відсутність члена сім`ї понад рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням з тих підстав, що останній не проживає за зареєстрованим місцем проживання у належному позивачу будинку без поважних причин понад один рік, суд першої інстанції вірно врахував положення ст. 29 ЦК України, відповідно якої місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Підстава, відповідно до якої місце проживання малолітнього ОСОБА_3 реєструвалося в спірному будинку, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він набув права користування цим житлом на законних підставах.
Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.
Відповідно до ст. 6  СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (ст. 16 Конвенції ООН про права дитини).
Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.
Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).
Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування.
При цьому, зазначені позивачем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи про наявність у відповідача ОСОБА_2 у власності іншого житлового приміщення, не заслуговують на увагу, оскільки наявність у того з батьків, з ким дитина фактично проживає права власності на житло, не може бути підставою для втрати останньою її особистих житлових прав.
Додані до апеляційної скарги копія рішення суду про розірвання шлюбу, копія договору дарування та копія довідки № 42 від 20 листопада 2020 рок, які не були подані до суду першої інстанції (а.с. 84-87), суд апеляційної інстанції не приймав і не досліджував з огляду на те, що позивач не подавав відповідне клопотання з обґрунтуванням поважності причин неподання їх до суду першої інстанції.
На думку судової колегії судове рішення, що переглядається в апеляційному порядку, є достатньо мотивованим.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині залишенню без змін.
Крім того, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення суду без змін, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають. 
Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 09 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 17  березня 2021 року.

Головуючий суддя:                                                                       Ю.М. Мальований

Судді:                                                                                            О.В. Агєєв

                                                                                                       О.Д. Канурна