Справа № 2-2154/10                                         Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М. 
Провадження № 22-ц/811/2431/19                         Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія:12

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

               16 лютого 2021 року                                         м.Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,
секретаря – Юзефович Ю.І., 
з участю: представника апелянта – ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3  на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 грудня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_4  до Зимноводівської сільської ради Львівської області про визнання права власності на нерухоме майно,

                          в с т а н о в и л а:       
У грудні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на новостворене після реконструкції приміщення магазину, загальною площею 75,8 кв.м., в АДРЕСА_1 .
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є власником нежитлового приміщення магазину, площею 11 кв.м., по АДРЕСА_1 (раніше – АДРЕСА_2 , який розташований на орендованій ним згідно договору оренди від 26.04.2010 року земельній ділянці. 04.08.2010 року звернувся у Зимноводівську сільську раду для отримання згоди на проведення реконструкції приміщення магазину із збільшенням площі.
Зазначає, що реконструкція проводилась протягом 2010 року і була завершена у листопаді цього року, а 29.11.2010 року йому виготовили технічний паспорт на завершений об`єкт реконструкції, згідно з яким, площа об`єкта нерухомого майна після реконструкції становила 75,8 кв.м. (перший поверх та мансардний поверх), 22.11.2010 року він звернувся в Зимноводівську сільську раду із заявою про переоформлення права власності на будівлю в цілому, однак, одержав негативну відповідь, а тому просив у судовому порядку, відповідно до ч.5 ст.376 ЦК України, визнати за ним право власності на вказане нерухоме майно, оскільки самочинне будівництво здійснено на відведеній йому для будівництва та обслуговування магазину земельній ділянці та не порушує права інших осіб.
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 грудня 2010 року позов задоволено. 
Визнано за ОСОБА_4 право власності на новоутворений після реконструкції магазин, загальною площею 75,8 кв.м., в АДРЕСА_1 .
Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 , яка не брала участі в даній справі, однак, вважає, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про її права та інтереси, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позову.
В обгрунтування вимог за апеляційною скаргою апелянт посилається на те, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №488570 від 23.10.2008 року вона є власником земельної ділянки, площею 0,0654 га (кадастровий номер: 4623681600:01:002:0017), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Поряд з її земельною ділянкою, за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться суміжна земельна ділянка, що позначена на її державному акті з описом меж Б-В, яка належить територіальній громаді села Зимна Вода.
На вказаній земельній ділянці, а також на належній їй земельній ділянці, позивач ОСОБА_4 самочинно, з порушенням будівельних норм і правил, без отримання належного дозволу та без належно затвердженого проекту, без виділення у встановленому законом порядку земельної ділянки для обслуговування будівлі та без присвоєння земельній ділянці кадастрового номера, збудував приміщення магазину.
Той факт, що вказане самочинне будівництво частково здійснене на належній їй земельній ділянці підтверджується, зокрема, висновком експерта №25/01-19я від 01.02.2019 року, згідно з яким, будівля магазину заходить на належну їй земельну ділянку та займає 9,76 кв.м. її площі.
Зазначає, що наявність на належній їй на праві власності земельній ділянці спірної капітальної споруди повністю унеможливлює використання нею землі, яка знаходиться під спорудою, а також землі, яка до цієї споруди прилягає.
Просить врахувати, що оскаржуваним рішенням суду її безпідставно позбавлено права володіння, користування та розпорядження значною частиною належної їй земельної ділянки, а отже, порушено її законні права та інтереси.
Наголошує, що правових підстав для визнання за позивачем права власності на самочинне будівництво не було, а тому суд допустив порушення норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
23.08.2019 року позивач ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи та вимоги апелянта, вважає, що оскаржуваним рішенням суду не вирішувалось питання про права, свободи та інтереси апелянта. 
На переконання позивача, доводи апелянта не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки спірне приміщення магазину побудоване на виділеній йому земельній ділянці, і вважає, що апелянт зловживає своїми процесуальними правами. 
Звертає увагу, що в іншій цивільній справі він оспорює державний акт від 23.10.2008 року на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,0654 га, кадастровий номер:4623681600:01:002:0017, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
В судове засідання апеляційного суду представник відповідача Зимноводівської сільської ради не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи відповідач був належним чином повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило, а тому відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено у його відсутності.
Заслухавши пояснення сторони апелянта в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 є власником нежитлового приміщення, загальною площею 11,0 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (стара назва – АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування від 17.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Копійчак Є.В. (а.с.7-8).
26.04.2010 року між Зимноводівською сільською радою (орендодавцем) та ОСОБА_4 (орендарем) укладено договір оренди земельної ділянки строком на п`ять років (а.с.5), за умовами якого ОСОБА_4 надано в строкове платне користування земельну ділянку, площею 0,0038 га, кадастровий номер: 4623681600:01:004:0279, в с. Зимна Вода, Пустомитівського району, Львівської області, для обслуговування магазину.
Доказів на підтвердження факту звернення позивача до компетентних органів щодо отримання необхідних дозвільних документів для здійснення реконструкції магазину немає.
Частиною першою статті 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельній роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. 
Згідно з частиною другою статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Частиною третьою цієї статті передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4 ст.376 ЦК).
У частині п`ятій статті 376 ЦК України зазначено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним  право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги позивача та визнаючи за ним право власності на самочинне будівництво, вказаних вище вимог закону не врахував і не з`ясував, чи це не порушує права інших осіб, зокрема, права суміжних землевласників (землекористувачів), обмежившись лише інформацією, наданою Зимноводівською сільською радою в довідці від 26.11.2010 року, про те, що скарг, які б могли засвідчувати порушення прав третіх осіб, в сільську раду не поступало (а.с.6). 
Разом з тим, із наданих апелянтом ОСОБА_3 письмових доказів встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №488570 від 23.10.2008 року вона є власником земельної ділянки, площею 0,0654 га (кадастровий номер: 4623681600:01:002:0017), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.45-46), яка є суміжною із земельною ділянкою, на якій знаходиться спірна будівля магазину.
Той факт, що реконструкція належного позивачу приміщення магазину із збільшенням його площі з 11,0 кв.м. до 75,8 кв.м., є самочинним будівництвом, позивачем не заперечується.
Згідно договору оренди від 26.04.2010 року (а.с.5), земельна ділянка, площею 0,0038 га, надавалась у користування позивача для обслуговування нежитлового приміщення магазину, площею 10,0 кв.м., але не 75,8 кв.м. 
Той факт, що частина будівлі магазину після його реконструкції знаходиться на належній апелянту земельній ділянці, підтверджується висновком судового експерта Заяць І.Г. №25/01-19я від 01.02.2019 року (а.с.50-58), згідно з яким, споруда магазину по АДРЕСА_1 , площею 75,8 кв.м., частково знаходиться на земельній ділянці апелянта ОСОБА_3 і займає 9,76 кв.м. площі належної їй земельної ділянки.
Доказів на спростування цієї обставини позивачем не надано.
Отже, належними і допустимими доказами підтверджено, що внаслідок здійснення позивачем самочинної реконструкції приміщення магазину із збільшенням його площі з 11,0 кв.м. до 75,8 кв.м. порушено права апелянта ОСОБА_3 , шляхом зайняття частини належної їй на праві власності земельної ділянки, а тому відповідно до наведеної вище норми статті 376 ЦК України, позовні вимоги позивача про визнання за ним права власності на об`єкт самочинного будівництва не можуть бути задоволені.
З наведених вище мотивів рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні вказаного позову.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_3 , понесені нею судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1152 грн. 60 коп. підлягають стягненню з позивача.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:
апеляційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити. 
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 грудня 2010 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання права власності на новостворене після реконструкції нежитлове приміщення магазину, загальною площею 75,8 кв.м., в АДРЕСА_1 , – відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_4 у користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1152 гривень 60 копійок. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 26 лютого 2021 року.

Головуючий:                                                                 Бойко С.М. 

Судді:                                                                         Копняк С.М. 
       
                                                                Ніткевич А.В.