Постанова
Іменем України
 
21 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 759/1695/17
провадження № 61-5709св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року у складі судді Скрипник О. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2020 року у складі колегії суддів: 
Коцюрби О. П., Нежури В. А., Сержанюка А. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання договорів неукладеними.
 
Позов обґрунтований тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» надав їй довідку від 03 січня 
2017 року № 68PJ-10E9-EBAV-DE47 про виникнення кредиторської заборгованість перед банком у сумі 60 286,53 грн за договором № SAMDNWFC00009193960, яка виникла внаслідок крадіжки коштів з відкритих на ім`я позивача у банку карткових рахунків №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 . Проте, вказаних у цій довідці договорів у позивача немає, оскільки в усній чи письмовій формі позивач їх з банком не укладала. Зазначені банківські картки, видавались відповідачем для обслуговування депозитного договору від 21 вересня 2015 року 
№ SAMDNWFD0070822746801, укладеного між нею та банком. Довідкою від 03 січня 2017 року № MHF8-4PKL-BHFU-G202 відповідачем надано позивачу розрахунок заборгованості за кредитом. Відповідно до цього розрахунку, кредиторська заборгованість перед банком у позивача виникла із 07 червня 2016 року, а одержувачем цих коштів була ОСОБА_2 . У подальшому зазначена особа, неодноразово збільшуючи кредитний ліміт за рахунками у банку, продовжувала знімати кошти з відкритих у відповідача на ім`я позивача рахунків. Але будь - якого повідомлення від банку про зняття третіми особами коштів з рахунків та виникнення заборгованості позивач не отримувала. Про заборгованість за кредитом позивач випадково дізналася від співробітників банку 29 червня 2016 року у відділенні Банку за адресою: 03134, м. Київ, вул. Симиренка, 14/9 та дізнатись про подальші умови продовження строку дії депозитного договору від 21 вересня 2015 року 
№ SAMDNWFD0070822746801, укладеного між позивачем та відповідачем. У подальшому стало відомо, що і валютний депозит позивача також за загадкових обставин зник з рахунку у банку. Листом від 02 серпня 2016 року № 20.1.0.0/7-20160726/2807 відповідач повідомив позивача, що за її зверненням розпочато службове розслідування службою безпеки банку. У зв`язку з виникненням у позивача заборгованості за кредитом перед банком та визнання відповідачем у листі 
від 25 листопада 2016 року № 20.1.0.0.0/7-20161104/5217 обставин безпідставного списання банком коштів з відкритих на ім`я позивача рахунків, позивач звернулася до Святошинського управління поліції Головного Управління Національної поліції України у місті Києві із заявою про перевірку можливої причетності співробітників банку до виникнення зазначеної заборгованості від 26 грудня 2016 року. У подальшому прокуратура міста Києва листом від 13 грудня 2016 року № 37-665-16 у відповідь на звернення позивача щодо неналежного розслідування поліцією кримінального провадження № 12016100080007361 у зв`язку з крадіжкою коштів з відкритих на ім`я позивача у банку рахунків, повідомила, що в провадженні Святошинського управління поліції Головного Управління Національної поліції України у місті Києві перебуває зазначене кримінальне провадження, порушене 
20 липня 2016 року, за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою 
статті 185 КК України. Проте листами від 28 вересня 2016 року № 20.1.0.0/7-20160928/703, від 25 листопада 2016 року № 20.1.0.0.0/7-20161104/5217 банк відмовив позивачу у врегулюванні спірної ситуації. Згідно з довідкою відповідача 
від 01 вересня 2016 року № D25J-OCP7-PBLI-H5PT кредиторська заборгованість позивача перед банком станом на 01 вересня 2016 року складає 27 262,44 грн. Для врегулювання зазначеної ситуації позивач надала відповідачу заяву про дозвіл на розкриття банківської таємниці на вимогу правоохоронних органів та суду 
від 18 жовтня 2016 року проте жодних дій для врегулювання цієї ситуації відповідачем вчинено не було, тому для врегулювання вказаного спору, позивач змушена звернутись до суду.
 
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір банківського карткового рахунку № НОМЕР_1 укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк», визнати недійсним договір банківського карткового рахунку 
№ НОМЕР_2 укладений між нею ПАТ КБ «ПриватБанк», визнати недійсним кредитний договір № SAMDNWFC00009193960 укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк».
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір банківського карткового рахунку № НОМЕР_1 укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк». Визнано недійсним договір банківського карткового рахунку № НОМЕР_2 укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк». Визнано недійсним кредитний договір № SAMDNWFC00009193960 укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк». Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року залишено без змін.
 
Постановою Верховного Суду від 15 травня 2019 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду 
м. Києва від 23 квітня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 06 листопада 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 подала до Святошинського районного суду м. Києва заяву про зміну предмету позову, у якому просила суд визнати неукладеними договори банківського карткового рахунку № НОМЕР_1 , 
№ НОМЕР_2 та кредитний договір № SAMDNWFC00009193960, які укладені між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк».
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що за відсутності домовленості сторін з усіх істотних умов правочину та за відсутності волевиявлення на укладення саме цього правочину, такий правочин є неукладеним, а тому не може бути визнаний недійсним у зв`язку з порушенням при його укладенні. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину який не укладений.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Святошинського районного суду 
м. Києва від 23 жовтня 2019 року залишено без змін.
 
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо відсутності такого способу захисту прав та інтересів як визнання договорів неукладеними.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди, встановивши обставини, які свідчать про те, що сторони не укладали оспорюваних договорів, повинні були надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечать такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
У вересні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому заявник просить залишити вказану касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, посилаючись на те, що вимога позивача у цій справі про визнання договору неукладеним не відповідає способам захисту прав, встановленим чинним законодавством.
 
У зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Штелик С. П. розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року № 3127/0/226-20 призначено повторний автоматичний розподіл судової справи та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу 
№ 759/1695/17 (провадження № 61-5709св20) 14 грудня 2020 року призначено судді-доповідачеві Ступак О. В.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Встановлені судами обставини
 
25 грудня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір 
№ SAMLNWFD0070822746801 вклад «Стандарт» строковий на три місяці, з початковою сумою вкладу 4 000,00 доларів США.
 
Відповідно до довідки від 03 січня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк», позивачу надано розрахунок заборгованості за кредитом.
 
Згідно з цього розрахунку, кредиторська заборгованість перед банком у ОСОБА_1 виникла із 07 червня 2016 року і складає 60 286,53 грн, а одержувачем цих коштів була ОСОБА_2 . У подальшому, ОСОБА_2 неодноразово збільшуючи кредитний ліміт за рахунками у банку, продовжувала знімати кошти з відкритих у відповідача на ім`я ОСОБА_1 рахунків, але будь - якого повідомлення від банку про зняття третіми особами коштів з рахунків та виникнення заборгованості 
ОСОБА_1 не отримувала.
 
Вказана заборгованість, станом на 03 січня 2017 року, як вказав банк, виникла у позивача у сумі 60 286,53 грн за договором № SAMDNWFC00009193960 за картковими рахунками № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 .
 
За зверненнями ОСОБА_1 у ПАТ КБ «ПриватБанк» розпочате службове розслідування, але жодних винних осіб у зникненні коштів за депозитним договором та укладання від її імені кредитних договорів не встановлено.
 
У листі від 02 серпня 2016 року № 20.1.0.0/7-20160726/2807 відповідач повідомив позивача, що за її зверненням розпочато службове розслідування службою безпеки банку.
 
За обставинами щодо безпідставного списання ПАТ КБ «ПриватБанк» коштів з відкритих на ім`я ОСОБА_1 рахунків, позивач звернулася до Святошинського управління поліції Головного Управління Національної поліції України у місті Києві з заявою про перевірку можливої причетності співробітників відповідача до виникнення зазначеної заборгованості від 26 грудня 2016 року.
 
Прокуратура міста Києва листом від 13 грудня 2016 року №37-665-16 у відповідь на звернення позивача щодо неналежного розслідування поліцією кримінального провадження № 12016100080007361 у зв`язку з крадіжкою коштів з відкритих на ім`я ОСОБА_1 у банку рахунків, повідомила, що в провадженні Святошинського управління поліції Головного Управління Національної поліції України у місті Києві перебуває зазначене кримінальне провадження, порушене 20 липня 2016 року, за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України.
 
Листами від 28 вересня 2016 року № 20.1.0.0/7-20160928/703, від 25 листопада 
2016 року № 20.1.0.0.0/7-20161104/52/17 ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовив 
ОСОБА_1 у врегулюванні спірної ситуації, також, 18 жовтня 2016 року позивачем надано банку заяву про дозвіл на розкриття банківської таємниці на вимогу правоохоронних органів та суду.
 
Відповідно до виписки банку з особового рахунку ОСОБА_1 вбачається рух коштів за картками на ім`я позивача та неодноразові перерахування коштів на розрахунковий рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_2 .
 
Судом також встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» позивачу надано три кредитні картки: 20 вересня 2013 року № НОМЕР_3 із терміном дії до червня 
2017 року; 15 вересня 2014 року № НОМЕР_1 із терміном дії до березня 
2018 року; 09 серпня 2016 року № НОМЕР_2 із терміном дії до травня 
2019 року.
 
Також, 28 вересня ОСОБА_1 зверталась до відповідача із анкетою-заявою про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку в якій вказано, що позивач бажала оформити депозитний вклад про надання будь-яких кредитних коштів.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.
 
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
 
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
 
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). 
У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
 
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 
ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
 
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
 
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
 
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
 
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
 
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
 
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
 
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
 
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
 
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
 
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі 
№ 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) дійшла висновку про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
 
Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
 
Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
 
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Встановивши, що у цій справі не доведено волевиявлення позивача щодо укладення спірних договорів, а наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину який не укладено, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову про визнання кредитного договору неукладеним, оскільки правочини, які не вчинено не тягнуть ніяких правових наслідків для сторін. Особа, яка вважає, що її права порушено у зв`язку із встановленням неукладеності угоди має можливість захистити свої права шляхом подання позову про повернення виконаного за неукладеним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи; повернення в натурі безпідставно набутого майна; відшкодування доходів від безпідставно набутого майна і витрат на його утримання.
 
Отже, за наявності у цій справі ефективного способу захисту у спірних правовідносинах суди не вправі застосовувати не встановлений законом спосіб.
 
Доводи касаційної скарги є ідентичними доводам, що були викладені заявником у апеляційній скарзі, яким надано належну правову оцінку судом апеляційної інстанції, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що суди встановивши обставини, які свідчать про те, що сторони не укладали оспорюваних договорів, повинні були надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечать такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача, є безпідставними, оскільки суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів, проте судами не встановлено наявність одночасно двох умов за яких може бути застосований не встановлений законом спосіб захисту, а тому судами і відмовлено у задоволенні позову.
 
При цьому, Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення залишенню без змін.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                                     О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик