Справа № 344/21601/19 
Провадження № 22-ц/4808/337/21 
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого  Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)
суддів:           Бойчука І.В., Девляшевського В.А.    
секретаря          Мельник О.В.
з участю представника ОСОБА_1 адвоката Цебрій І.О.
                        Гавриляк В.Я. його представника адвоката Бойчука М.Й.,        
розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 11 грудня 2020 року, постановлене у складі судді Пастернак І. А. у  м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 24 грудня 2020 року,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
Позовна заява мотивована тим, що сторони з 2005 року по липнеь 2013 року проживали однією сім`єю. Від спільного проживання у сторін народилась донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 08.05.2014 року відповідача визнано батьком неповнолітньої доньки та стягнуто з нього аліменти на утримання дитини у розмірі 400 грн щомісячно до досягнення нею повноліття. Відповідач не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться її життям, донька перебуває на утриманні матері. ОСОБА_2 є пенсіонером та інвалідом третьої групи, проте продовжує працювати неофіційно, не має на утриманні інших членів сім”ї. Просить збільшити розмір аліментів та стягувати з відповідача на її користь на утримання доньки щомісячно по 7 500,00 грн починаючи з 09.12.2019 року до  досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено частково.
Змінено розмір аліментів, які стягуються на підставі рішення Тисменицького районного суду від 08.05.2018 року справа №352/163/14-ц, провадження №2/352/384/14 та стягнуто з ОСОБА_2 аліменти в користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щомісячно в розмірі по 1 500 (одній тисячі п”ятсот) гривень, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили до досягнення нею повноліття.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 768 грн. 40 коп. судового збору.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення суду з ухваленням нового про стягнення аліментів в розмірі 7500 грн щомісячно, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Вказує, що ОСОБА_2 займається пасажирськими перевезеннями, отримує місячний дохід у розмірі 55 000 грн, тому спроможний сплачувати 7 500 грн щомісячно на утримання доньки ОСОБА_3 . Вважає, що 1500 грн аліментів є недостатніми для забезпечення нормального існування дочки. 
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просить скаргу задовольнити.
ОСОБА_2 заперечив доводи апеляційної скарги, вважає оскаржуване рішення законним та обгрунтованим.
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав. 
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Задовольняючи  позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що двоє батьків зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття, то визначений позивачкою розмір аліментів в розмірі 7 500 грн. щомісячно на утримання дитини є завищеним, відповідач погоджується на стягнення з нього аліментів у розмірі 1 000 грн., а тому суд вважає, що слід визначити розмір аліментів, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітньої дитини по 1 500,00 грн. щомісячно, що буде відповідати інтересам дитини та зможе забезпечити їй належний фізичний та духовний розвиток, не порушуватиме прав відповідача та норм чинного законодавства.
Висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що рішенням Тисменицького районного суду від 08 травня 2014 року визнано ОСОБА_2 батьком неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Цим же рішенням стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 в розмірі 400 грн. щомісячно на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнення аліментів розпочато з 29.01.2014 року і проводити до повноліття (а.с. 8-9).
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів, посилаючись на те, що присуджений раніше розмір аліментів на утримання дитини є незначним, ОСОБА_2 спроможний сплачувати 7500 грн аліментів щомісячно аліментів, у зв`язку з покращенням матеріального становища відповідача.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням, зокрема фізичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша і третя статті 13 ЦПК України ).
Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з ч.2 ст.166 СК України  особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.
Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Частиною другою ст.182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно зі ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти, визначається судом.
Враховуючи зміст СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із погіршенням матеріального становища стягувача, матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів.
Згідно зі статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною 4 статті 81 ЦПК України рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просила збільшити розмір аліментів з 400 грн щомісячно та стягнути з ОСОБА_2 аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі 7 500 грн щомісячно, починаючи з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття посилаючись на те, що з часу присудження аліментів покращило матеріальне становище відповідача, так як останній продовжує займатись підприємницькою діяльністю та пасажирськими перевезеннями. 
Відповідно ч.3 ст.12 ЦПК України позивач повинен довести у суді обставини, що обґрунтовують позовні вимоги (зміну розміру аліментів).Тобто обов`язково додати відповідні докази щодо матеріального стану (довідки про доходи батьків, кредитні договори, будь-які інші документи, які можуть бути підтвердженням зміни матеріального становища, його погіршення або покращення.
У матеріалах справи відсутні докази щодо зміни матеріального стану відповідача , з часу присудження аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та можливості сплачувати аліменти на її утримання у більшому розмірі.
Крім цього, відповідач заперечував щодо збільшення розміру аліментів посилаючись на те, що отримує мінімальну заробітну плату та половину мінімальної пенсії по інвалідності, має на утриманні дружину, яка визнана особою з інвалідністю подавши у підтвердження письмові докази (а.а.23-27, 50).
Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог та збільшуючи розмір аліментів, які стягуються з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини, суд першої інстанції, виходячи з закріплених ч.9 ст.7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, дійшов висновку про збільшення розміру аліментів з 400 грн до 1500 грн щомісячно, починаючи з дня набранням рішенням суду законної сили і до повноліття дитини, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що відповідає інтересам дитини та не поставить його батька у скрутне матеріальне становище.
ОСОБА_2 не заперечує стягнення аліментів у визначеному розмірі 1500 грн щомісячно та рішення суду не оскаржує. 
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про збільшення стягнення розміру аліментів з 1500 грн на 7500 грн щомісячно, оскільки ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів того, що у ОСОБА_2 відбулись зміни, які обумовлюють можливість збільшення розміру аліментів в сумі 7500 грн щомісячно на утримання неповнолітньої доньки з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Крім цього, суд відхиляє доводи представника відповідача, що аліменти на утримання дочки підлягають стягненню з часу подання позовної заяви, тобто з 09.12.2019 року, оскільки згідно з п.23 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у випадку зміни розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.                        Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).                                                Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.                                Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).                                                                        Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                                Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.                                                                                        Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.                                Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.                                                                Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 11 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 18 березня 2021 року.                

Судді:                                                        В.Д.Фединяк
                                                               І.В.Бойчук
       В.А.Девляшевський