Ухвала
іменем України 
25 лютого 2021 року
м. Київ
справа №621/2717/17
провадження №51-364ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого    ОСОБА_1 ,
суддів                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
перевіривши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Зміївського районного суду Харківської області                          від  23 жовтня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року,
встановив:
За вироком Зміївського районного суду Харківської області від 23 жовтня                2019 року 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Гордошівки Тальнівського району Черкаської області та жителя м. Зміїв Харківської області визнано винуватим та засуджено:
-          за ч. 1 ст. 259 Кримінального кодексу України (далі – КК) - до покарання               у виді позбавлення волі на строк 2 роки;
-         за ч. 1 ст. 263 КК – до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді 3 років позбавлення волі. 
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання                           з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено обов`язки, передбачені  ст. 76 КК
Суд першої інстанції встановив, що 24 вересня 2017 року о 9:32 ОСОБА_4 , знаходячись за місцем свого проживання по в`їзду АДРЕСА_1 , використовуючи мобільний телефон «Nokia» IMEI-1, НОМЕР_1 , IMEI-2 НОМЕР_2 із сім-карткою мобільного оператора МТС НОМЕР_3 , зробив телефонний виклик оператору « НОМЕР_4 » Державної служби надзвичайних ситуацій України в Харківській області та завідомо неправдиво повідомив про замінування Зміївського ВП ГУНП                             в Харківській області. У зв`язку з цим було вжито негайні заходи                             з перешкоджання події, встановлення вибухонебезпечних предметів і вибухових речовин в період часу з 10:45 до 11:40, а саме огляд прилеглої території до Зміївського ВП ГУНП в Харківській області, але вибухонебезпечних предметів, вибухових речовин не встановлено.
Крім того, ОСОБА_4 з невстановленого судовим розслідуванням                            часу незаконно зберігав для подальшого використання в особистих цілях на території свого домоволодіння корпус ручної осколкової гранати дистанційної дії наступального типу РГД-5 (індекс ГРАУ - 57-Г-717), уніфікований запал ручної гранати УЗРГМ-2, комплектуючим елементом ручних гранат РГД - 5, Ф-1, РГ-42, мисливські патрони 12-го калібру у кількості 2 штук, які 24 вересня 2017 року були виявлені й вилучені працівниками поліції під час огляду місця події за місцем його проживання і які згідно висновку комплексної судової вибухотехнічної експертизи та експертизи зброї № 18240 від 10 жовтня                           2017 року належать до категорії бойових припасів та бойових припасів справних для стрільби з мисливської гладкоствольної зброї відповідного калібру.
Ухвалою Харківської апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року вказаний вирок залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник просить відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) скасувати оспорювані вирок та ухвалу і закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1  ст. 284 КПК. На обґрунтування своїх вимог вказує, що викладені в судових рішеннях фактичні обставини не відповідають матеріалам кримінального провадження, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих злочинів не ґрунтуються на досліджених у суді доказах. Стверджує, що в основу обвинувального вироку судом першої інстанції покладено недопустимий доказ, який здобутий з порушенням  вимог кримінального процесуального закону,                      а саме протокол огляду місця події по в`їзду  АДРЕСА_1                       від 24 вересня 2017 року.  Зазначає, що суд першої інстанції не спростував версії ОСОБА_4 про здійснення ним дзвінка в стані неосудності, а саме під дією лікарських препаратів, та непричетність останнього до зберігання виявлених                  у нього при огляді місця події предметів, так як вони були підкинуті працівниками поліції. Вважає, що апеляційний суд усупереч вимог ч. 3                          ст. 404 КПК безпідставно відмовив стороні захисту в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів у справі та не перевів належним чиномдоводів апеляційної скарги засудженого щодо порушень, допущених судом першої інстанції, не дав їм належної оцінки і, не навівши жодного мотиву, залишив апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін. Таким чином, на думку захисника, рішення апеляційного суду не є належним чином обґрунтованим та вмотивованим і не відповідає вимогам  ст. 419 КПК.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.              При цьому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішеньна предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при їх перегляді виходить з  фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Необхідність у повторному дослідженні доказів і фактичних обставин апеляційним судом може постати лише у разі, якщо суд першої інстанції не забезпечив обвинуваченому можливості дослідити і спростувати докази під час змагальної процедури в суді першої інстанції. За частиною 3 ст. 404 КПК  суд апеляційної інстанції зобов`язаний провести повторне дослідження фактичних обставин справи, якщо суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або                               з порушенням.
Згідно з  ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим                  і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно                до ст. 94 вказаного Кодексу, тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як убачається зі змісту оспорюваних рішень, у цій справі фактичні обставини було встановлено судом першої інстанції. У касаційній скарзі захисник вказує на те, що суд поклав в основу вироку суперечливі докази, не дав  їм  належної оцінки і не зіставив їх з іншими доказами. Проте оскаржені  рішення свідчать,                          що свій висновок про винуватість  ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих злочинів,  місцевий суд зробив на підставі  фактично встановлених даних, які були з`ясовані під час дослідження доказів у судовому засіданні та оцінені судом відповідно до  ст. 94 КПК.
Так, у своєму рішенні суд першої інстанції вказав, що вина  ОСОБА_4                             у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 259, ч. 1                           ст. 263 КК підтверджується наданими в суді показаннями самого засудженого, який визнав вину частково, та свідка ОСОБА_7 , який брав участь                              у проведенні огляду місця події за місцем проживання ОСОБА_4 24 вересня 2017 року в якості понятого, а також протоколами: огляду місця події                            від 24 вересня 2017 року, а саме прилеглої території Зміївського ВП ГУНП                       в Харківській області та території домоволодіння по АДРЕСА_1 ,  огляду предметів від 25 та від 27 вересня 2017 року, проведення слідчого експерименту від 14 листопада 2017 року; актами: перевірки об`єкта на наявність вибухових пристроїв, вибухових речовин або конструктивно схожих на них предметів при огляді прилеглої території Зміївського ВП ГУНП в Харківській області, відповідно до якого вибухових пристроїв та речовин або схожих на них предметів не виявлено, та домоволодіння по АДРЕСА_1 від 24 вересня 2017 року, де було виявлено корпус гранати РГД-5 з маркуванням та фарбою чорного кольору, підривач УЗРГМ з маркуванням фарбою рожевого кольору,  82-78 УЗРГМ - 2 583; висновками: комплексної судової вибухотехнічної експертизи зброї № 18240 від 10 жовтня, судової криміналістичної експертизи відео-, звукозапису № 19796 від 15 листопада 2017 року.
Незгода захисника з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, не може свідчити про порушення цим судом вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Наведені у касаційній скарзі доводи захисника про здійснення засудженим дзвінка в стані неосудності були предметом вивчення в суді першої інстанції та обґрунтовано визнані цим судом неспроможними.
Спростовуючи ці доводи, районний суд, посилаючись на положення статей                 3, 28 Конституції України та ст. 242 КПК, слушно зауважив у своєму рішенні на те, що сторона захисту не заявляла будь-яких клопотань у кримінальному провадженні про проведення судових експертиз, які стосуються психічного стану обвинуваченого, а сам засуджений на стадії досудового розслідування відмовився від проходження такої експертизи.
Крім того, в умовах змагальної процедури судового процесу сторона захисту не надала суду будь-яких доказів на підтвердження того, що на момент вчинення злочину ОСОБА_4 міг перебувати в стані неосудності.
Також вказані доводи були предметом вивчення і в суді апеляційної інстанції при перевірці вироку за апеляційною скаргою засудженого, який їх обґрунтовано відхилив з мотивів, викладених в оскаржуваній ухвалі. 
Доводи захисника в касаційній скарзі про непричетність  ОСОБА_4 до зберігання виявлених у нього бойових припасів суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та обґрунтовано визнав неспроможними.
Відхиляючи аналогічні доводи в апеляційній скарзі засудженого  суд апеляційної інстанції у своєму рішенні  послався на надані в суді першої інстанції показання свідка ОСОБА_7 , який брав участь при проведенні огляду місця події за місцем проживання ОСОБА_4 в якості понятого та пояснив, що під час проведення цієї слідчої дії працівниками поліції у будинку засудженого було виявлено два  мобільні телефони та два патрони, а у літній веранді під диваном виявлено гранату.
Не встановивши порушень вимог статей 104, 240 КПК при проведенні слідчих експериментів у кримінальному провадженні, які б тягнули за собою визнання цих доказів недопустимими, та будь – яких обставин, які б ставили під сумнів показання свідка ОСОБА_7 , апеляційний суд умотивовано визнав наведені в апеляційній скарзі засудженого доводи безпідставними.
Доводи захисника в касаційній скарзі про недопустимість протоколу огляду місця події від 24 вересня 2017 року, є аналогічні тим, що були зазначені                        в апеляційній скарзі засудженого та на які суд апеляційної інстанції дав умотивовані відповіді, вказавши у своєму рішенні про наявність в матеріалах провадження ухвали слідчого судді Зміївського районного суду Харківської області від 25 вересня 2019 року про надання дозволу на обшук житла за місцем проживання ОСОБА_4 . 
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оспорюваних вироку та ухвали з підстав зазначених у касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 не навів і таких даних зі змісту судових рішень не вбачається. 
З огляду на викладене касаційна скарга захисника  та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення,а тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2                               ч. 2 ст. 428 КПК. 
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, 441 КПК, Верховний Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника                 засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 23 жовтня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 рокувідмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                ОСОБА_2                            ОСОБА_3