Номер провадження: 22-ц/813/3587/21 
Номер справи місцевого суду: 522/9452/17
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.01.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Гавриленко М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, на рішення Приморськогорайонного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Бондаря В.Я. 25 липня 2019року у м. Одеса, -
встановила:

У травні 2017 року  ОСОБА_1  звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння(а.с. 3-5).
В обґрунтування позову  ОСОБА_1 посилалася на те, що в 2014 році вона виявила намір продати свій автомобіль HONDA ACCORD, реєстраційний номер НОМЕР_1 за 10 000 доларів США, для чого уклала усний договір з ОСОБА_3 доручення на продаж вказаного автомобіля за суму 10 000 доларів США. 02 червня 2014 року ОСОБА_1 видала ОСОБА_3 довіреність, якою уповноважила ОСОБА_3 на продаж автомобіля. У наступному автомобіль було продану ОСОБА_2 , проте кошти ОСОБА_1 не отримала, ОСОБА_3 спочатку повідомляв, що розбирається з питанням повернення коштів, потім вимкнув телефон та зник. Позивач вважала договір купівлі-продажу, укладений між відповідачами, недійсним, адже вона не отримала кошти за проданий автомобіль.
Ухвалою Приморського районного суд м. Одеси від 25 травня 2017 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову було задоволено частково. Накладено арешт на автомобіль марки HONDA, модель ACCORD, 2003 року випуску, синього кольору, номер шасі (кузов, рами) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_2 (а.с. 21-22).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2019 рокупозов ОСОБА_1 залишено без без задоволення (а.с. 129-132).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким позову задовольнити, стягнути з відповідачів судовий збір, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення повинен був керуватись положеннями ст.658 ЦК України, і не звернення уваги на положення вищезазначеної статті призвело до помилки при ухваленні рішення (а.с. 138-140).
Сторони у справі, відповідно до вимог ст.ст. 128, 130 ЦПК України, про час, дату і місце слухання справи 26 січня 2020 року сповіщались належним чином, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, через обмеження доступу до зали судового засідання Одеського апеляційного суду внаслідок поширення в Україні коронавірусної інфекції COVID-19, не подавали.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , за нотаріально посвідченою довіреністю від 02 червня 2014 року, уповноважила ОСОБА_3 розпоряджатися належним їй автомобілем HONDA ACCORD, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
З рахунку №93 від 15 червня 2014 року вбачається, що ремонт автомобіля HONDA ACCORD, реєстраційний номер НОМЕР_1 становив 83 000 грн., які було сплачено ОСОБА_3 
02 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Бриз», в особі директора ОСОБА_4 , було укладено договір про зобов`язання ТОВ виписати довідку-рахунок.
Згідно акту №492670 від 02 серпня 2014 року технічний стан автомобіля HONDA ACCORD, реєстраційний номер НОМЕР_1 , є задовільним.
02 серпня 2014 року право власності на автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою-рахунком № НОМЕР_3 , та з якої також вбачається, що автомобіль було придбано за 114 000 грн.
27 листопада 2014 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л.О. зареєструвала припинення дії довіреності на підставі заяви ОСОБА_5 .
Таким чином, наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір доручення.
Згідно ч. 1 ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
Відповідно до ч. 1ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права-та обов`язки.
Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Частиною 3 статті 237 ЦК України передбачено, що представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 239 цього ж Кодексу правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
Відповідно до положень ч. ч. 1,3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із ч. 1 ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язана вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.
Відповідно до ст. 1003 ЦК України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належать вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненими.
Частина перша ст. 1004 ЦК України передбачає, що повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення.
Статтею 1006 ЦК України передбачено, що повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
Обов`язки довірителя визначені ст. 1007 ЦК України. Зокрема, довіритель зобов`язаний: 1) забезпечити повіреного засобами, необхідними для виконання доручення; 2) відшкодувати повіреному витрати, пов`язані з виконанням доручення.
Відповідно до положень ст. 1009 ЦК України, якщо договір доручення припинений до того, як доручення було повністю виконане повіреним, довіритель повинен відшкодувати повіреному витрати, пов`язані з виконанням доручення, а якщо повіреному належить плата також виплатити плату пропорційно виконаній ним роботі.
Згідно із ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином.
Таким чином, як вірно вказано у рішенні суду, кошти від реалізації автомобіля позивача мали передатися ОСОБА_3 довірителю. Умови ремонту автомобіля та інші умови мали обговорюватися сторонами.
Однак, позивач просить визнати недійсним саме договір купівлі-продажу автомобіля, укладеного між відповідачами.
Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. (ч.1,ч.3 ст. 203 ЦК України).
В статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Жодних підстав для визнання договору, укладеного між відповідачами 02 серпня 2014 року, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено. Доводи позивача про неотримання нею коштів за реалізацію автомобіля не є підставою для визнання вказано договору недійсним.
Припинення позивачем довіреності не може бути прийнято судом до уваги, оскільки оскаржуваний правочин було вчинено під час дії довіреності.
Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст. 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу майна виключає можливість його витребування і незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презумує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлене рішенням суду (ч.3 ст.397 ЦК України).
Зі змісту позовних вимог слідує, що ОСОБА_1 мала намір продати належний їй автомобіль, для чого посвідчила нотаріальну довіреність на продаж авто. Таким чином, факт вибуття майна, а саме автомобіля HONDA ACCORD, реєстраційний номер НОМЕР_1 , поза волею ОСОБА_1 виключається. ОСОБА_3 мав законне право розпоряджатися автомобілем на підставі довіреності, та відповідно, ОСОБА_6 на законних підставах придбав автомобіль, належний позивачу.
Тому, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що у задоволені позову ОСОБА_1 необхідно відмовити. Одночасно, судом роз`яснено позивачу її право звернутися до суду з позовом до винної особи про стягнення коштів, отриманих від третіх осіб в результаті реалізації її автомобіля.
Колегія суддів вважає необгрунтованим посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення повинен був керуватись положеннями ст.658 ЦК України (згідно якої, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення), і не звернення уваги на положення вищезазначеної статті призвело до помилки при ухваленні рішення
Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 у поданій до суду першої інстанції позовній заяві на положення вказаної статті, як на підставу своїх вимог, не посилалась, правом на доповнення або зміну підстав позову не скористалась, а тому суд апеляційної інстанції позбавлений права надати вказаним доводам правову оцінку.
Згідно положень ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2019 постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування  відсутні.  
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2019 року-  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 05 лютого 2021 року.

      Головуючий                                                               С.О. Погорєлова 

Судді                                                                  А.П. Заїкін

        О.М. Таварткіладзе