Справа № 127/34750/19
Провадження № 22-ц/801/55/2021
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року	Справа № 127/34750/19	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді – доповідача: Оніщука В.В.,
суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,
з участю секретаря судового засідання Очеретної М.Ю.,

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 вересня 2020 року та ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Тимощуком Євгенієм Сергійовичем на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2020 року, постановлені в складі судді Дернової В.В., в залі суду,
встановив:

               У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.
       Позовна заява мотивована тим, що 3 серпня 2018 року відповідач ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 95 000 доларів США на ремонтні роботи нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , які зобов`язався повернути до 03.08.2019. На підтвердження укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики 03.08.2018 було складено розписку. Однак, станом на день звернення до суду з позовом відповідач ОСОБА_2 належним чином не виконав свої зобов`язання. На звернення позивача щодо повернення грошових коштів майном ОСОБА_2 повідомив, що його дружина – ОСОБА_3 подала до суду позовну заяву про поділ майна подружжя та наклала арешт на все майно, а тому останній не може виконати зобов`язання. Позивачу відомо, що на час отримання коштів у позику та укладення договору позики у вигляді розписки, її син – ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , а також про те, що кошти в борг брались з відома останньої. При цьому, позивачу відомо, що 04.05.2018 ОСОБА_2 придбав нежитлове приміщення та при укладення договору купівлі – продажу приміщення ОСОБА_3 надавала письмову згоду на його придбання, а відтак на думку позивача, кошти за договором позики слід стягувати з відповідачів солідарно. 
       На підставі викладеного, позивач звернувшись в суд з даним позовом, просила стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь 95 000 доларів США, що за офіційним курсом гривні до долару США станом на день подання позову складає 2 220 150 грн, а також стягнути з відповідачів судові витрати.
       Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 вересня 2020 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики (розпискою) від 03 серпня 2018 року в сумі 95 000 доларів США, що еквівалентно 2 220 150 грн.
       У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовлено.
       Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 605 грн судового збору.
       Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що права позивача ОСОБА_1 як кредитора порушено відповідачем ОСОБА_2 як боржником у зобов`язанні, а тому порушені права підлягають судовому захисту шляхом стягнення суми заборгованості у розмірі 95 000 доларів США, що еквівалентно 2 220 150 грн. 
       При цьому, відмовляючи у задоволенні позову в частині солідарного стягнення із відповідачів суми боргу, місцевий суд виходив з того, що позивачем не надано належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів того, що саме позичені 03.08.2018 відповідачем ОСОБА_2 у неї грошові кошти у розмірі 95 000 доларів США були використані виключно на ремонт придбаного нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , тобто в інтересах сім`ї. Крім того, у розписці від 03 серпня 2018 року не зазначено, що дружина відповідача ОСОБА_2 – відповідач ОСОБА_3 надавала йому згоду на отримання позики (з можливістю подальшого укладення договору іпотеки) або, принаймні, що вона була обізнана про отримання чоловіком ОСОБА_2 позики у своєї матері  ОСОБА_1  та про існування відповідної розписки, а тому солідарна відповідальність ОСОБА_3 за вказаним боргом неможлива.
       Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
       Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 було сплачено адвокату Мишковській Т.М. за надання правничої допомоги 10 000 грн., що підтверджується Договором про надання правничої допомоги від 01.10.2019, Додатковою угодою №2 до Договору про надання правничої допомоги від 17.02.2020, Актом здачі-приймання робіт (надання послуг) від 25.09.2020, квитанціями від 17.02.2020 та від 25.09.2020.
       Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції від 25 вересня 2020 року,  ОСОБА_2  подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду в частині відмови у солідарному стягненні боргу є таким, що не відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи.
       Зокрема, скаржник у апеляційній скарзі зазначає, що місцевим судом спір вирішено без з`ясування усіх обставин по справі. Так, судом першої інстанції не взято до уваги те, що ОСОБА_3 надала нотаріально посвідчену письмову згоду на купівлю приміщення готелю, а також те, що остання подала до суду позов до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому визнала приміщення готелю спільною сумісною власністю. Місцевим судом взагалі не досліджувались обставини, які б спростували, що позичені кошти були витрачені на ремонтні роботи придбаного у шлюбі приміщення готелю та, що вказане приміщення використовувалось в інтересах сім`ї. Крім того, судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги покази допитаних в судовому засіданні свідків, які підтвердили факт обізнаності ОСОБА_3 про отримання ОСОБА_2 у його матері – ОСОБА_1 значної суми коштів у борг на підставі договору позики. 
       Не погодившись із додатковим рішенням суду першої інстанції від 05 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій зазначає, що вказане рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки невмотивовані дії суду позбавили сторін можливості, за результатом ознайомлення та дослідження поданих представником відповідача адвокатом Мишковською Т.М. доказів, заявити клопотання про зменшення, відмову у стягненні або не співмірності витрат на професійну правничу допомогу, як це передбачено ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України. В матеріалах справи відсутні докази надсилання сторонам поданих матеріалів представником відповідача ОСОБА_3 , а тому позивач фактично не була обізнана про такі докази та їх існування. Суд не повинен був брати до уваги подані адвокатом Мишковською Т.М. докази, які долучені до клопотання від 25.09.2020, оскільки вони подані не у встановленому законом порядку. Договір про надання правової допомоги від 01.10.2019 не посвідчений належним чином. Адвокатський гонорар ОСОБА_4 поєднав у собі різні форми його існування, оскільки в договорі про надання правничої допомоги зазначено фіксований розмір гонорару, а в акті здачі – приймання робіт відображено погодинну оплату, що не відповідає умовам договору та не дає можливості встановити дійсні домовленості щодо адвокатського гонорару між адвокатом та клієнтом. Представником відповідача заявлено про витрати по справі, які жодним чином не стосуються предмету заявленого позову ОСОБА_1 , так як адвокатом Мишковською Т.М. до підписання 17.02.2020 додаткової угоди №2 до договору вже вчинялось ряд описаних в акті здачі – приймання робіт наданих послуг.
       25.11.2020 на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_5 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення суду, у якому зазначено, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив додаткове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
       07.12.2020 на адресу суду також надійшов відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення суду від 25.09.2020, у якому зазначено, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків першої інстанції, яким правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а тому у задоволенні вказаної апеляційної скарги слід відмовити. 
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 подані апеляційні скарги на рішення суду від 25.09.2020 та додаткове рішення суду від 05 жовтня 2020 року підтримав з посиланням на викладені в них обставини.
ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні власну апеляційну скаргу на рішення суду від 25.09.2020 та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення суду від 05 жовтня 2020 року підтримали з посиланням на викладені в них обставини.
Представник ОСОБА_3 в судовому засіданні подані апеляційні скарги на рішення суду від 25.09.2020 та додаткове рішення суду від 05 жовтня 2020 року не визнала, вказавши на їх безпідставність та законність і обгрунтованість ухвалених судових рішень.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції від 25 вересня 2020 року та додаткове рішення суду від 05 жовтня 2020 року вищевказаним вимогам закону відповідають.
Судом першої інстанції встановлено, що 03 серпня 2018 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики грошей у формі розписки, згідно умов якого відповідач позичив у позивача 95 000 доларів США на ремонтні роботи нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , які зобов`язався повернути до 03.08.2019. (а.с. 6).
При цьому, вказаною розпискою було передбачено зобов`язання відповідача ОСОБА_2 у випадку неповернення коштів у визначений даною розпискою строк укласти з позивачем ОСОБА_1 договір іпотеки на відповідну частку в нежитловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 .
Звернувшись в суд із даним позовом, ОСОБА_1 вказано, що умов повернення боргу, передбачених вищевказаним договором позики у формі розписки, відповідачем ОСОБА_2 дотримано не було.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Положеннями частини першої статті 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.
Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Відповідно до ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі №319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі №604/1038/16.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Оскільки умов повернення боргу, передбачених вищевказаним договором позики у формі розписки, відповідачем ОСОБА_2 дотримано не було, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що права позивача як кредитора порушено відповідачем ОСОБА_2 як боржником у зобов`язанні, а тому порушені права підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача суми заборгованості у розмірі 95 000 доларів США, що еквівалентно 2 220 150 грн.
Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на момент укладення спірного договору позики у формі розписки - 3 серпня 2018 року перебували у шлюбі.
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.  При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.  Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.  Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.  Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі продажу нерухомого майна від 4 травня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюком Д.В. за реєстровим № 724, відповідач ОСОБА_2 придбав у приватного підприємства «ЕНЕРГО-РЕСУРС» приміщення офісу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 428 кв. м (а.с. 45-47).
В обгрунтування заявленого позову ОСОБА_1 зазначено, що позичені нею грошові кошти були використані на ремонт придбаного ОСОБА_2 приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яке є спільним майном відповідачів.
Відмовляючи у солідарному стягненні із відповідачів суми боргу, суд першої інстанції виходив з того, що достатніх, допустимих та достовірних доказів того, що саме позичені 03.08.2018 відповідачем ОСОБА_2 у позивача ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 95 000 доларів США були використані виключно на ремонт приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , тобто в інтересах сім`ї, суду не надано.
Колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки як вірно зазначено місцевим судом, надані ОСОБА_2 копії видаткових накладних та банківських чеків, не можуть вважатися належними доказами на підтвердження наведених вище обставин, так як зазначена у них сума є суттєво меншою, ніж зазначена у розписці; окремі документи видані на особу з прізвищем « ОСОБА_6 »; окремі – без призначення платежу або взагалі не стосуються мети отримання позики; надані видаткові накладні не доводять факт сплати коштів.
Також апеляційний суд погоджується з твердженням місцевого суду про те, що у розписці від 03 серпня 2018 року не зазначено, що дружина відповідача ОСОБА_2 – відповідач ОСОБА_3 надавала йому згоду на отримання позики (з можливістю подальшого укладення договору іпотеки) або, принаймні, що вона була обізнана про отримання чоловіком ОСОБА_2 позики у своєї матері  ОСОБА_1  та про існування відповідної розписки, а тому солідарна відповідальність ОСОБА_3 за вказаним боргом неможлива.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 надала нотаріально посвідчену письмову згоду на купівлю приміщення готелю, а також те, що остання подала до суду позов до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому визнала приміщення готелю спільною сумісною власністю не підтверджують факту обізнаності останньої щодо отримання її чоловіком – відповідачем ОСОБА_2 коштів у борг на ремонт вказаного приміщення. 
Твердження скаржника про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги покази допитаних в судовому засіданні свідків, які підтвердили факт обізнаності ОСОБА_3 про отримання ОСОБА_2 у його матері – ОСОБА_1 значної суми коштів у борг на підставі договору позики, судом до уваги не приймаються, так як факт обізнаності особи про ту чи іншу обставину не може базуватися виключно на показах декількох сторонніх осіб, при цьому будь – яких інших достовірних доказів на підтвердження вказаної інформації матеріали справи не містять.
Щодо посилань скаржника на висновок спеціаліста від 12.01.2021 року, виданий ТОВ «Подільський експертний центр» та про долучення якого як доказу заявлено клопотання представником відповідача ОСОБА_2 , то вказаний доказ судом не приймаються, з огляду на наступне.
Частиною третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово вказував, що вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Колегія суддів вважає, що поданий доказ, зокрема висновок ТОВ «Подільський експертний центр» від 12 січня 2021 року, не підлягає прийняттю, оскільки доказів того, що ОСОБА_2 не мав можливості його отримання та подання раніше до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, суду апеляційної інстанції не надано.
Крім того, у відповідності до п.4 ст. 83 ЦПК України відповідачем не було письмово повідомлено суд першої інстанції про намір подати такий доказ в подальшому, і відповідно з цієї підстави не приймається до уваги надана представником відповідача ОСОБА_2 довідка №45 від 22.12.2020 року.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні від 25.09.2020 року та не можуть бути підставою для скасування вказаного рішення.
Щодо додаткового рішення суду першої інстанції від 05 жовтня 2020 року, яким з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 стягнуто витрати на професійну правничу допомогу, і яке оскаржується ОСОБА_1 , то судова колегія звертає увагу на наступне.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).
Частиною другою статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Положеннями частини восьмої статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу необхідно виходити із положень статті 137 ЦПК України.
Відповідачем ОСОБА_3 на підтвердження понесених витрат було надано Договір про надання правової допомоги, укладений між адвокатом Мишковською Т.М. та відповідачем ОСОБА_3 від 01.10.2019, відповідно до якого адвокат зобов`язався надати правову допомогу клієнту.
У пункті 4.1 вказаного Договору зазначено, що за надання послуги з правової допомоги клієнт сплачує адвокатові плату у формі гонорару. Розмір плати, її сума умови та порядок внесення визначаються в додатку №1 до цього Договору. (а.с. 103)
Також 17.02.2020 між ОСОБА_3 та адвокатом було укладено додаткову угоду №2 до Договору про надання правової допомоги від 01.10.2019, згідно з умовами якої сторони домовились доповнити пункт 1 «Предмет договору» пунктом 1.2: сторони домовились, що за надання послуги з правової допомоги згідно п. 1.2 клієнт сплачує адвокатові плату у формі гонорару в сумі 10 000 грн. готівкою, шляхом сплати авансу в розмірі 5 000 грн. при підписанні додаткової угоди та залишку гонорару після виконання умов договору. (а.с. 104)
На виконання умов вказаного договору представником позивача надано акт здачі – приймання робіт (надання послуг) (а.с. 105) та квитанції від 25.09.2020 на суму 5 000 грн. і від 17.02.2020 на суму 5 000 грн. (а.с. 106)
Стягуючи судові витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги в розмірі 10 000 грн., суд першої інстанції керувався нормою статті 141 ЦПК України. 
Як зазначено вище, частиною другою статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 вересня 2020 року у задоволенні позовної вимоги позивача до відповідача ОСОБА_3 відмовлено. 
Отже, ухвалюючи додаткове рішення у справі та стягнувши понесені відповідачкою судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн., місцевий суд, посилаючись на ст. 141 ЦПК України, дійшов вірного висновку про те, що судові витрати в такому розмірі підлягають стягненню з позивача на користь відповідача, у задоволенні позовної вимоги до якого відмовлено. 
Щодо викладених в апеляційній скарзі посилань на те, що адвокатський гонорар ОСОБА_4 поєднав у собі різні форми його існування, оскільки в договорі про надання правничої допомоги зазначено фіксований розмір гонорару, а в акті здачі – приймання робіт відображено погодинну оплату, що не відповідає умовам договору та не дає можливості встановити дійсні домовленості щодо адвокатського гонорару між адвокатом та клієнтом, то дані посилання не заслуговують на увагу, оскільки сума зазначена в наданому адвокатом Мишковською Т.М. акті здачі – приймання робіт (надання послуг) відповідає сумі, зазначеній у додатку до договору про надання правничої допомоги, при цьому є більш деталізованою, тобто є детальним описом робіт, що передбачений вимогами статті 137 ЦПК України. 
Разом з тим, будь – яких доказів того, що мало місце зловживання стороною відповідача процесуальними правами, матеріали справи не містять.
Згідно з частиною п`ятою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137 ЦПК України).
Таким чином, зменшення судових витрат судом можливо лише за клопотанням іншої сторони. Однак, як вбачається з матеріалів даної справи, позивач та її представник клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, понесених відповідачкою, не заявляли, матеріали справи такого клопотання не містять та надані докази на понесення останньою таких витрат не спростовано.
Щодо викладених в апеляційній скарзі посилань на те, що невмотивовані дії суду першої інстанції позбавили сторін можливості заявити клопотання про зменшення, відмову у стягненні або не співмірності витрат на професійну правничу допомогу, то дані посилання на увагу не заслуговують, оскільки скаржником не вказано які саме дії суду позбавили можливості заявити відповідне клопотання, при цьому слід врахувати, що документи на підтвердження витрат на правову допомогу надано суду 25.09.2020 року, а додаткове рішення ухвалено судом 05.10.2020 року.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо стягнення витрат на правничу допомогу у визначеному розмірі.
Отже, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
При вирішенні цієї справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 вересня 2020 року слід залишити за особою, яка звернулась із апеляційною скаргою.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,
постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Тимощуком Євгенієм Сергійовичем залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 вересня 2020 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                     В. В. Оніщук

Судді:                                                                С. К. Медвецький

                                                                        С. Г. Копаничук