ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року	Львів	Справа № 460/6222/20 пров. № А/857/15610/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Іщук Л. П.,
суддів – Обрізка І. М., Онишкевича Т. В.,
за участю секретаря судового засідання – Гербут Н. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року, ухвалене головуючим суддею Дорошенко Н. О. об 11:18 год у м. Рівне, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про визнання протиправною та скасування постанови,

                                                     ВСТАНОВИВ:

25.08.2020 ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про відкриття виконавчого провадження від 28.07.2020 у виконавчому провадженні ВП 62677590.
Вимоги позову обґрунтовані тим, що оскаржуваною постановою протиправно відкрито виконавче провадження зі стягнення загальної суми мінімальних витрат у сумі 200 грн з одночасним винесенням постанови про розмір таких, незважаючи на те, що розмір мінімальних витрат також визначений постановою від 24.07.2020 у виконавчому провадженні ВП № 62652757, що свідчить про збільшення відповідного розміру мінімальних витрат вдвічі. Зазначає, що відповідачем відкрито виконавче провадження ВП № 62677590 з виконання постанови від 24.07.2020 № б/н, яка не підлягає примусовому виконанню.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30.10.2020 позов задоволено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано, що головний державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження діяв відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5. Зазначає, що постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 24.07.2020 ВП № 62652757 є виконавчим документом, на підставі якого реєструється виконавче провадження, відтак, не могла бути винесена в межах виконавчого провадження № 62677590. Звертає увагу, що він не був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду даної справи судом першої інстанції, а копія позовної заяви надійшла разом із оскаржуваним рішенням, що позбавило його можливості подати обґрунтовані пояснення по суті заявлених вимог.
В судове засідання з розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до частини четвертої статті 229, статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши доповідь головуючого судді, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 24.07.2020 головним державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Шупік К. В. відкрито виконавче провадження ВП № 62652757 з виконання ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 15.07.2020 №569/11068/20 про накладення арешту на належне ОСОБА_1 рухоме майно.
Постановою головного державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Шупік К. В. від 24.07.2020 ВП № 62652757 визначено для боржника ОСОБА_1 розмір мінімальних витрат виконавчого провадження на загальну суму 200 грн.
24.07.2020 головним державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Шупік К.В. у ВП № 62652757 винесено постанову, згідно з якою на виконання ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 15.07.2020 №569/11068/20 накладено арешт на належний боржнику транспортний засіб.
28.07.2020 головним державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Шупік К. В. у ВП № 62652757 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».
Цього ж дня головним державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Шупік К. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 62677590 з примусового виконання постанови б/н, виданої 24.07.2020 Рівненським міським відділом державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), про стягнення з ОСОБА_1 суми мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 200 грн.
Вважаючи постанову відповідача протиправною, ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження від 28.07.2020 ВП №62677590 не відповідає критеріям обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, відтак, є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки постанова від 24.07.2020 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження не є виконавчим документом в розумінні пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження».
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусовому виконанню підлягають постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди.
Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно з статтею 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (надалі також - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.
Частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з:
1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;
2) авансового внеску стягувача;
3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.
Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Відповідно до положень пункту 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012                  № 512/5 (далі - Інструкція), витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.
Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
Якщо у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6, 8 частини першої статті 37 Закону, чи закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 6, 7, 9-15 частини першої статті 39 Закону, витрати виконавчого провадження не були стягнуті, державний виконавець виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає види та суми витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.
Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.
Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
Аналіз викладених правових норм дає підстави для висновку, що примусовому виконанню підлягають постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, які за своєю правовою природою та порядком винесення є відмінними від постанов про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.
Як встановлено з матеріалів справи, постанова головного державного виконавця від 24.07.2020 про відкриття виконавчого провадження ВП № 62652757 є чинною, в судовому порядку не скасована, при цьому закінчення виконавчого провадження ВП № 62652757 відбулось на підставі постанови головного державного виконавця від 28.07.2020 внаслідок повного фактичного виконання ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 15.07.2020 №569/11068/20 відповідно до пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» після відкриття виконавчого провадження.
При цьому, прийняття постанови від 24.07.2020 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження ВП № 62652757 одночасно з постановою про відкриття цього виконавчого провадження відповідає положенням Інструкції та не є тотожним постанові про стягнення виконавчого збору у такому виконавчому провадженні, яке є виконавчим документом та виділяється в окреме виконавче провадження. 
Таким чином, у виконавчому провадженні ВП № 62652757 постанова про стягнення витрат виконавчого провадження державним виконавцем не виносилась, а ВП № 62677590 відкрито оскаржуваною постановою з виконання постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, яка відповідачем помилково трактується як виконавчий документ.
Вказані обставини спростовують доводи скаржника про правомірність оскаржуваної постанови головного державного виконавця.
Також апеляційний суд вважає безпідставними покликання скаржника на неналежне повідомлення його про дату, час і місце розгляду даної справи судом першої інстанції, оскільки дана справа належить до окремої категорії термінових адміністративних справ та судом першої інстанції згідно з статтею 268 Кодексу адміністративного судочинства України здійснювалось повідомлення учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу та за відомим суду номером телефону.
З огляду на встановлені в цій справі обставини і правове регулювання спірних відносин, правильним є висновок суду першої інстанції, що відповідач, приймаючи спірну постанову, діяв всупереч чинному законодавству України, а тому така є протиправною та підлягає скасуванню.
З урахуванням наведеного, суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Враховуючи результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат судом не змінюється.
Керуючись статтями 287, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України,

                                                   П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) залишити без задоволення.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	
Повне судове рішення складено 19.02.2021