Єдиний унікальний номер справи 369/10169/20 
Провадження №22-ц/824/640/2021

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
21 січня 2021 року                                                                                                    місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді     Журби С.О., 
суддів                           Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Сас Ю.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Пірієва Олена Сергіївна про визнання договорів дарування недійсними правочинами, 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2020 року представник позивачів одночасно з позовною заявою подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на належне на праві приватної власності ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме: житловий будинок, 138,6 кв м. та земельну ділянку, кадастровий номер № 32224866101:005:0053, площею 0,0822 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_1 укладати будь-які правочини, а також суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам та нотаріусам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження вказаного нерухомого майна.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2020 року заяву позивачів про застосування заходів забезпечення позову задоволено.
Не погоджуючись з ухваленим по справі судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 направив до суду апеляційну скаргу, оскаржувану ухвалу вважає незаконною, та такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Також вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви про застосування заходів забезпечення позову відмовити.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав:
Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи може забезпечити позов, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. При цьому заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ст. 150 ЦПК України).
Як зазначено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. за № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи питання про забезпечення позову, суд має пересвідчитися зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір, а також існує реальна загроза унеможливлення чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
За своєю правовою природою правовий інститут забезпечення позову покликаний гарантувати особам, які беруть участь у справі, реальну можливість ефективного захисту свого права шляхом дійсного виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Саме тому такі заходи покликані забезпечити можливість охорони матеріально-правових інтересів позивача від потенційних недобросовісних дій інших учасників, направлених на ухилення від реального та ефективного виконання судового рішення, в тому числі з метою запобігання труднощам у подальшому виконанні такого рішення. 
Зважаючи на наведені положення, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд має дослідити, чи є реальним спір між сторонами, чи існує небезпека ускладнення можливості виконання рішення суду, чи запропонований вид забезпечення є співмірним із заявленими вимогами та чи забезпечує він досягнення мети, задля якої ставиться питання про забезпечення позову. Єдиною передбаченою законом підставою для застосування заходів забезпечення позову є виключно ризик ускладнення/унеможливлення виконання рішення суду у справі або ефективного поновлення прав та інтересів позивача. При цьому жодного питання по суті спору, в тому числі й щодо обґрунтованості позовних вимог, суд на даній стадії не вирішує. 
При розгляді даної апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з того, що з матеріалів справи вбачається існування реального спору між сторонами, за вирішенням якого позивачі і звернулися з позовом до суду. Не спростовує наявність та реальність такого спору й сам апелянт у своїй апеляційній скарзі. При цьому застосований судом захід забезпечення є співмірним із заявленими позовними вимогами. 
Окрім доводів щодо безпідставності застосування заходів забезпечення позову, апелянт вказував і про процесуальні порушення, допущенні судом при постановленні даної ухвали, зокрема про відсутність пропозиції зустрічного забезпечення в поданій заяві а також несплату судового збору ОСОБА_2 . 
Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України процесуальні порушення можуть бути підставою для скасування судового рішення виключно у випадку, якщо такі порушення призвели до невірного вирішення питання по суті.
Згідно до ч. 1 ст. 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). За таких умов застосування зустрічного є можливістю а не обов`язком суду. 
Хоча положеннями  ч. 3 ст. 154 ЦПК України й передбачені випадки обов`язкового застосування зустрічного забезпечення, в той же час підстави для такого обов`язкового зустрічного забезпечення в даному випадку відсутні. 
Зважаючи на викладене, посилання апелянта на незазначення в заяві про застосування заходів забезпечення позову пропозицій щодо зустрічного забезпечення не призвело до невірного вирішення питання по суті. В своє чергу це не обумовлює наявності передбачених законом підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та відмови в задоволенні заяви, як того вимагав апелянт. При цьому колегія суддів апеляційного суду зважає також і на те, що у відповідності до положень ч. 6 ст. 154 ЦПК України апелянт не позбавлений можливості подати до суду клопотання про зустрічне забезпечення позову, яке має бути вирішене судом протягом 10 днів.
Не вбачає апеляційний суд і підстав для скасування оскаржуваної ухвали й з приводу доводів апелянта щодо несплати ОСОБА_2 судового збору при подачі заяви. З матеріалів справи вбачається, що заява про забезпечення позову була подана адвокатом Ганган В.Г., який представляв інтереси обох позивачів. При цьому позивач ОСОБА_3 є інвалідом ІІ групи, відтак звільнена від обов`язку сплати судового збору. Обома позивачами заявлені дві позовні вимоги, що є спільними та не розділяються в залежності від особи позивачів. Таким чином заходи забезпечення позову не залежать від того чи обома, чи одним позивачем вони були заявлені. При цьому суд не позбавлений можливості вирішення всіх питань щодо стягнення судового збору за результатами розгляду справи по суті. 
Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, відтак апеляційна скарга до задоволення не підлягає. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд 
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення. 
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                                                                   С.О. Журба

Судді                                                                                                               Т.О. Писана 

                                                                                                                         К.П. Приходько