Номер провадження: 22-ц/813/3290/21 
Номер справи місцевого суду: 523/13607/15-ц
Головуючий у першій інстанції Бабаков В. П.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С., 
суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Бабакова В.П., повний текст рішення складений 12 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним, -
встановив:
У серпні 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 165312,02 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 158841,46 грн., за відсотками у розмірі 3700,43 грн., пені у розмірі 2770,13 грн.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що 23.07.2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №1506/0708/55-036, згідно якого йому було надано кредит у розмірі 14000,00 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі 11,9% річних за користування кредитом на строк по 23.07.2018року.
Також, для забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору було укладено договір поруки №1506/0708/55-036-Р-1 від 23.07.2008р. між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 , відповідно до якого ОСОБА_3 прийняв на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_2 його зобов`язань перед банком.
25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором.
15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за тим же кредитним договором. У відповідності до умов даних договорів, ПАТ «Альфа-Банк» отримав право вимоги до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за вищевказаним кредитним договором та договором поруки.
Оскільки, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не виконують умови кредитного договору та не погашають кредит, у них станом на 10.07.2015 року виникла заборгованість, яка становить загальний розмір 165312,02 грн. та складається із: заборгованості за кредитом – 158841,46 грн.; за відсотками – 3700,43 грн.; пені – 2770,13 грн.
04 лютого 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним, в якому з урахування уточнених та змінених позовних вимог просив визнати недійсним кредитний договір №1506/0708/55-036 від 23.07.2008 року.
Свої зустрічні позовні вимоги обґрунтував тим, що розрахунок заборгованості не відповідає договору, кредит видавався у іноземній валюті, реальна процентна ставка та абсолютне подорожчання кредиту більші ніж зазначені в договорі, банк не надав повної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту, в договорі невизначено умов щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки, можливість настання валютних ризиків, не зазначено вимог виникнення іпотечного боргу.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2019 року позов ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволений.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 165312,02 грн., з яких: за кредитом – 158841,46 грн.; за відсотками – 3700,43 грн.; за пенею – 2770,13 грн.
В задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.
Не погодившись з рішенням суду,  ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позов ОСОБА_2 .
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги,апелянт зазначає, що ПАТ «Альфа-Банк» до суду не надавався відзив на уточнений та змінений предмет позову, не заявлялося ніяких клопотань щодо застосування строків позовної давності. Апелянт вважає, що суд з порушенням норм права відмовив у задоволені зустрічної позовної заяви тільки на підставі застосування строку позовної давності, та як наслідок задовольнив первісний позов не врахувавши заперечень ОСОБА_2 .
Відзиву до суду надано не було.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , а також його представника адвоката Сівакову О.А., дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.  
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає не в повній мірі.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
У відповідності до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи позов АТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 порушують права банку як кредитора на повернення кредиту та сплати відсотків, на підтвердження чого позивачем були надані докази.
Колегія суддів з вказаними висновками суду погоджується, з наступних підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 23.07.2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №1506/0708/55-036, згідно якого ОСОБА_2 було надано кредит у розмірі 14000,00 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі 11,9% річних за користування кредитом на строк по 23.07.2018року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, 23.07.2008року було укладено договір поруки №1506/0708/55-036-Р-1 між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_3 , відповідно до якого ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відповідають перед банком, як солідарні боржники.
25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором.
15.06.2012року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором, у відповідності до умов якого, ПАТ «Альфа-Банк» отримало право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором та ОСОБА_3 за договором поруки.
Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а відповідач всупереч договірним зобов`язанням, в установлені терміни не повернув належні грошові суми, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість, яка підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 31).
Як вбачається з матеріалів справи станом на 10.07.2015 року сума заборгованості ОСОБА_2 та ОСОБА_3 складає 165312,02 грн., з яких: заборгованість за кредитом – 158841,46 грн.; заборгованість за відсотками – 3700,43 грн.; заборгованість за пенею – 2770,13 грн.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
За ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом або пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Згідно статей 553, 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання - ч.1 ст. 625 ЦК України.
Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня - ч.1 ст. 192 ЦК України.
Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Відповідно ст.1054 ЦК України по кредитному договору банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що оскільки, відповідачі порушили умови кредитного договору та не повернули заборгованість за кредитним договором, на користь ПАТ «Альфа-Банк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у розмірі 165312,02 грн. у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Однак, колегія суддів не може погодитися з висновком суду про відмову у задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 за пропуском строку позовної давності, виходячи з того, що вимоги зустрічного позову є доведеними та обґрунтованими в частини визнання недійсним п.3.4. кредитного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто законодавець заклав презумпцію обізнаності кредитора про його порушення прав, таким чином обов`язок доказування необізнаності покладено на кредитора.
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що матеріалами справи не підтверджується про доведеність порушення строку позовної давності.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієїі з сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні ризики тощо, які передують укладенню договору.
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі – вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п.1.1.         кредитного договору Банк надає позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 14 000 доларів США, на строк по 23 липня 2018 року включно та на умовах, передбачених у цьому Договорі, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим Договором.
Відповідно до п. 1.2. кредитного договору кредит надається Банком у готівковій формі через касу Банку або у безготівковій формі на підставі заяви позичальника.
Відповідно до п. 1.3. кредитного договору позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,90 % річних за весь строк фактичного користування кредитом.
Відповідно до п. 1.4. кредитного договору кредитні кошти призначені на споживчі потреби.
Відповідно до п. 2.1.        кредитного договору забезпеченням виконання зобов`язань позичальника по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, оплаті комісій, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у зв`язку з порушенням умов даного договору та інших витрат банку, пов`язаних з одержанням виконання, виступає іпотека, а саме: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 29,6 кв.м.
Відповідно до п. 11.1. кредитного договору укладаючи договір, позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписання цього договору позичальник свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких ВАТ «Сведбанк» здійснює кредитування фізичних осіб.
Пунктом. 11.9. кредитного договору визначено, що усі повідомлення за цим договором вважаються належним чином відправленими банком, якщо вони направлені на адресу позичальника, вказану позичальником у реквізитах цього договору, або на адресу позичальника, повідомлену відповідно до п.5.5. цього договору. Сторони досягли згоди, що датою відправлення банком повідомлення вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні листа з повідомленням про вручення або дата, зазначена на листі, який отриманий позичальником особисто у банку.
Відповідно до п. 11.11. кредитного договору сторони договору погодили, що з укладенням цього договору сторони досягли згоди усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які на думку будь-якої з сторін можуть бути істотними та необхідними за змістом цього договору.
У п. 11.13. кредитного договору передбачено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що перед укладанням кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладанні кредитного договору йому була надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, у повному обсязі.
Отже, ОСОБА_2 , підписавши, власноручно, кредитний договір, підтвердив той факт, що він повідомлений про умови кредитування, та вся інформація по вказаному договору йому відома та зрозуміла.
Як вбачається з п. 3.4. кредитного договору за перевірку документів згідно цього договору позичальник сплачує банку в день фактичної видачі кредиту комісію у розмірі 1% від розміру кредиту без ПДВ шляхом сплати через касу банку національній валюті по офіційному курсу НБУ на день такої сплати.
Колегія суддів звертає увагу, що спірний правочин був укладений 23 липня 2008 року, а отже абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ще не був доповнений положенням, яким забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.
Отже, суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про відмову у задоволені зустрічних позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним в цілому.
Одночасно, колегія суддів, звертає увагу на те, що ОСОБА_2 у своєму позові посилається на невідповідність кредитного договору вимогам чинного законодавства, так як його сторони в належній формі не досягли згоди щодо істотних умов договору щодо сплати позичальником одноразової комісії за перевірку документів, передбачених п.3.4.
Колегія суддів погоджується з вказаними доводами позивача, виходячи з наступного.
Так, положеннями ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
Колегія суддів дійшла висновку про те, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому відповідач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту.
А тому, колегія суддів, приходить до висновку про те, що умови договору за сплату комісії за перевірку документів у розмірі 1% від розміру кредиту без ПДВ, зазначені в пунктах 3.4. кредитного договору є недійсними.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі за №6-1746цс16 від 16.11.2016 року, постанові Верховного Суду у справі № 213/2478/16-ц від 28.11. 2018 року, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Як роз`яснено в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину.
Однак, суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, а саме, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання недійсним п.3.4. кредитного договору №1506/0708/55-036 від 23.07.2008 року є обґрунтованими та доведеними, та помилково застосував до спірних правовідносин позовну давність, відмовивши у позові ОСОБА_2 за пропуском строку позовної давності.
Згідно п.п. 1, 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в частині зустрічного позову не визначився з правовою природою спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню в частині зустрічного позову з ухваленням в цієї частині нового судового рішення.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду в частині відмови у задоволені зустрічного позову та ухвалення в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2019 року в частині відмови у задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним – скасувати.
Постановити в цієї частині нову постанову.
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним – задовольнити частково.
Визнати недійсним п.3.4. кредитного договору №1506/0708/55-036 від 23.07.2008 року
В задоволені решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 23 березня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда