ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" березня 2021 р.                                                                 Справа №914/2144/20
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді                                                                       Скрипчук О.С. 
суддів                                                                                          Орищин Г.В.  
                                                                                                    Мирутенка О.Л. 
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Львівського комунального підприємства «Залізничнетеплоенерго» за № 10/2002 від 21.12.2020 (вх. №01-05/3850/20 від 24.12.2020)
на рішення Господарського суду Львівської області від 23.11.2020 (повний текст рішення складено 27.11.2020, м. Львів, суддя Крупник Р.В.)
у справі № 914/2144/20
за позовом: Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ
до відповідача: Львівського комунального підприємства «Залізничнетеплоенерго», м. Львів
про стягнення пені в сумі 15 581,76 грн. та 3 % річних в сумі 2 905,66 грн. 
ВСТАНОВИВ:
Акціонерне товариство «НАК «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Львівської області із позов до ЛКП «Залізничнетеплоенерго» про стягнення пені та 3% річних за договором постачання природного газу №6039/1718-БО-21 від 07.09.2017.
Позов обґрунтований тим, що 07.09.2017 між позивачем (постачальником) та відповідачем (споживачем) укладено договір постачання природного газу №6039/1718-БО-21, на виконання якого відповідачу протягом жовтня 2017р.-вересня 2018р. було поставлено природний газ на загальну суму 34463006,17 грн. Оскільки поставлений природний газ був оплачений споживачем з порушенням строку, встановленого у договорі, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з ЛКП «Залізничнетеплоенерго» 15581,76 грн. пені та 2905,66 грн. 3% річних.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 23.11.2020 позов Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задоволено частково. Суд стягнув з Львівського комунального підприємства «Залізничнетеплоенерго» на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 15581,76 грн. пені, 2905,66 грн. 3% річних та 2102,00 грн. судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що за поставлений природний газ споживач розрахувався в повному обсязі, однак, з допущенням прострочень внесення оплати за жовтень 2017р., грудень 2017р. та вересень 2018р., у зв`язку з чим, позовні вимоги про стягнення 15581,76 грн. пені та 2905,66 грн. 3% річних є обґрунтованими та підлягають до задоволення.
Не погоджуючись з даним рішенням суду Львівське комунальне підприємство «Залізничнетеплоенерго» подало апеляційну скаргу за № 10/2002 від 21.12.2020, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 23.11.2020 та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим. Розрахунки за поставлений природний газ здійснювалися відповідачем з урахуванням положень Постанови КМУ №257 від 18.06.2014, що вбачається з поданих позивачем розрахунків та сальдо по підприємству, а також з картки розрахункового рахунку та платіжних доручень, доданих відповідачем.
Апелянт посилається на ч.ч. 1, 3, 5, 7 ст. 19-1 Закону України “Про теплопостачання”, оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку. Оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється. Оплата споживачем теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунок із спеціальним режимом використання є обов`язковою умовою договору на постачання теплової енергії, укладеного між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії. Кошти, що надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок: гарантованого постачальника; теплогенеруючої організації; теплопостачальної організації; теплотранспортуючої організації. Цим порядком також визначається механізм перерахування коштів такими організаціями для проведення розрахунків з гарантованим постачальником за весь обсяг спожитого природного газу. Операції на поточних рахунках із спеціальним режимом використання не підлягають зупиненню. ЛКП «Залізничнететеплоенерго» є підприємством, яке виробляє транспортує та поставляє теплову енергію у гарячій воді усім категоріям споживачів, а тому на таке поширюється дія Закону України “Про теплопостачання”, а отже усі грошові кошти, які надходять від споживачів на рахунок підприємства згідно ст. 19-1 Закону України “Про теплопостачання” та Порядку розподілу коштів, затв. постановою КМУ того ж дня згідно коефіцієнту розподілу перераховувалися товариству.
Апелянт зазначає, що на виконання Законів України «Про теплопостачання», «Про ринок природного газу» та постанови КМУ №217 від 18.06.2019 підприємство уклало з АТ «Ощадбанк» договір банківського рахунку №203785/5 від 01.10.2014 зі змінами згідно додатку №5 від 02.02.2016, яким передбачено відкриття та обслуговування рахунку із спеціальним режимом використання, а тому усі кошти, які надходять відповідачу за надані послуги підлягають автоматичному розподілу та перерахуванню на рахунки постачальника природного газу та Оператора ГРМ згідно нормативів, які щомісячно визначає Регулятор (НКРЕКП). Отже, вина підприємства у простроченні виконання грошових зобов`язань за поставлений природний газ відсутня. 
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу № 39/5-775-21 від 29.01.2021, в якому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Господарського суду Львівської області від 23.10.2020 залишити без змін.
Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що апеляційна скарга є необґрунтованою та висновки місцевого господарського суду не спростовує.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд даної справи в письмовому провадженні.
Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 07.09.2017 між позивачем (постачальником) та відповідачем (споживачем) укладено договір постачання природного газу №6039/1718-БО-21 (надалі – Договір).
Відповідно п. 1.1., 1.2. договору, постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити його на умовах цього договору. Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.
Згідно п. 3.7. договору, приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. 
На виконання зобов`язань за договором, позивачем протягом жовтня 2017р. – вересня 2018р. поставлено, а відповідачем прийнято природний газ, загальною вартістю 34463006,17 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи Актами приймання-передачі природного газу за вказаний період.
В пункті 6.1. договору сторонами погоджено, зокрема, що остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу.
З наявних матеріалів справи вбачається та стверджується сторонами, що за поставлений природний газ споживач розрахувався в повному обсязі. Однак, позивач зазначає, що у зв`язку з допущенням споживачем прострочень внесення оплати за жовтень 2017р., грудень 2017р., останньому нараховано 15581,76 грн. пені та 2905,66 грн. 3% річних. (за жовтень 2017р.: пеня – 11 374,17 грн., 3% річних -2  080,65 грн. за період з 27.11.2017 по 17.12.2017; за грудень 2017 р.: пеня в розмірі 4  207,59 та 3% річних – 825,01 грн. за період з 26.01.2018 по 07.02.2018).
Станом на день розгляду справи, докази сплати відповідачем заявленої до стягнення суми пені та 3% річних – відсутні.
При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.
Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Статтею 174 ГК України передбачено, що однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Відповідно до ч. 1-2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Факт поставки позивачем природного газу відповідачеві за договором підтверджується наявними в матеріалах справи Актами приймання-передачі природного газу за жовтень 2017р. – вересень 2018р.
За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Положеннями ч. 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
За змістом п. 6.1. договору, остаточний розрахунок за переданий природний газ мав відбутися до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
У відповідності із ст. 193 ГК України, положення якої є аналогічні до положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Так, нормами ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Із наявних матеріалів справи, зокрема, реєстру здійснених платежів за договором, платіжних доручень судом встановлено, що оплата поставленого газу відбулася поза строками, встановленими у п. 6.1. договору, а відтак, відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання.
Суд відхиляє твердження апелянта про те, що прострочення оплат відбулося не з його вини, оскільки у зв`язку з прийняттям постанови КМУ від 18.06.2014 №217, державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що, по суті, усуває теплопостачальну організацію від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки постачальника природного газу (постачальник із спеціальними обов`язками) за визначеними нормативами, виходячи з наступного.
Так, на виконання вимог ст. 19-1 Закону України “Про теплопостачання” Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 18.06.2014 №217 “Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки” (далі - Порядок №217).
Пунктом 1 Порядку №217 передбачено, що цей Порядок визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки.
Отже, в силу ч. 4, 5 ст. 19-1 Закону України “Про теплопостачання”, Порядок №217, затверджений постановою Кабінету Міністрів України 18.06.2014 №217 є спеціальним підзаконним нормативно-правовим актом, що визначає правовідносини між уповноваженим банком, який обслуговує поточні рахунки із спеціальним режимом використання, які відкрито відповідно до цієї постанови, постачальником природного газу для цілей виробництва теплової енергії, теплогенеруючими і теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії, а саме передбачає обов`язковим відкриття теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, послуги з постачання гарячої води, з подальшим інформуванням уповноваженим банком НКРЕКП про переліки спеціальних рахунків таких організацій для розрахунків із гарантованим постачальником природного газу (пункти 3, 4, 5, 6 Порядку №217); визначає порядок внесення споживачами, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, послуг з постачання теплової енергії, послуг з централізованого постачання гарячої води, вартості спожитих послуг на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів, а також процедуру перерахування уповноваженим банком грошових коштів споживачів згідно з реєстром нормативів, затверджених НКРЕКП, у частині вартості природного газу на рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками (пункти 8, 9, 14 Порядку №217).
Отже, положеннями Порядку №217 визначено алгоритм розподілу коштів, які надходять на поточні рахунки теплогенеруючих та теплопостачальних організацій зі спеціальним режимом використання для проведення уповноваженим банком розрахунків відповідно до затверджених НКРЕКП нормативів з гарантованим постачальником природного газу як ресурсу для виробництва теплової енергії.
Разом з тим, Порядок №217 не стосується договірних зобов`язань гарантованого постачальника природного газу та теплопостачальної організації, як споживача, в частині порядку та строків розрахунків за договором постачання та не змінює строків розрахунків за поставку природного газу, які було погоджено сторонами у договорі.
Аналіз приписів ст 19-1 Закону України “Про теплопостачання” в сукупності з положеннями Порядку №217, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014 на виконання статті 19-1 цього Закону, дозволяє дійти висновку, що Порядком №217 визначено спеціальний механізм проведення розрахунків із гарантованим постачальником природного газу, який усуває теплопостачальні організації від розподілу коштів, сплачених споживачами за спожиту теплову енергію, вироблену із ресурсу (природного газу), поставленого гарантованим постачальником.
Водночас, положення Порядку №217 не обмежують теплопостачальні організації у можливості виконати свої договірні зобов`язання з оплати за отриманий природний газ за договорами постачання, укладеними з гарантованими постачальниками природного газу, шляхом перерахування на такий спеціальний рахунок власних коштів, отриманих від господарської діяльності.
Визначений Порядком №217 (пункти 8, 9, 13, 14) алгоритм розподілу уповноваженим банком коштів споживачів, які надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання як оплата вартості теплової енергії та/або наданих комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, не ставить повноту та своєчасність виконання теплопостачальними організаціями договірних обов`язків з оплати отриманого природного газу для виробництва теплової енергії для потреб населення на користь гарантованого постачальника у залежність від оплати теплової енергії безпосередніми споживачами; не скасовує та не обмежує відповідальність теплопостачальної організації перед постачальником природного газу за невиконання чи неналежне виконання обов`язків з оплати за спожитий газ та не змінює строків здійснення розрахунків за договорами, укладеними між теплопостачальними організаціями та гарантованими постачальниками природного газу.
Отже, положення Порядку №217 не змінюють порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу, не позбавляють теплопостачальну організацію, як споживача природного газу, можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до відповідача-споживача відповідальності, передбаченої умовами договору у вигляді пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу, а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат.
Такий порядок застосування відповідальності за порушення договірних зобов`язань до теплопостачальної організації, як суб`єкта господарювання у сфері теплопостачання, узгоджується з положеннями статей 78, 265 ГК України щодо здійснення відповідачем, як комунальним унітарним підприємством, господарської діяльності з виробництва теплової енергії із залученням на підставі договору поставки, укладеного з позивачем, як гарантованим постачальником, природного газу як енергоресурсу, з якого виготовляється теплова енергія, із зобов`язаннями щодо оплати вартості поставленого товару (газу), яке має бути виконано у строки, погоджені сторонами у договорі поставки природного газу, незалежно від обставин несвоєчасного виконання кінцевими споживачами зобов`язань щодо оплати вартості спожитої теплової енергії, поставленої відповідачем на підставі договорів постачання теплової енергії. Відповідач у силу статті 42 ГК України під час здійснення господарської діяльності несе підприємницький ризик, у тому числі щодо несвоєчасності розрахунків із ним його контрагентами (споживачами теплової енергії, виробленої з ресурсу позивача).
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 16.10.2020р. у справі №903/918/19 (до вирішення якої зупинялося провадження у справі, що розглядається).
Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Здійснивши перерахунок 3% річних, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача 15  581,76 грн. 3% річних.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Так, п. 8.2. договору було визначено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно п. 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4 % річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
На підставі Додаткової угоди №1 від 15.01.2018р. до договору, пункт 8.2. договору викладено в наступній редакції: у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3 % річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Здійснивши перерахунок пені (розмір якої не перевищує розміру подвійної облікової ставки НБУ), суд апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 2905,66 грн. пені
З огляду на викладені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтовані та підтверджені належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню повністю.
Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Львівської області від 23.11.2020 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір, сплачений за апеляційну скаргу, покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 271, 275, 276 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,
П О С Т А Н О В И В :
1.          Апеляційну скаргу Львівського комунального підприємства «Залізничнетеплоенерго» залишити без задоволення.
2.          Рішення Господарського суду Львівської області від 23.11.2020 у справі № 914/2144/20 залишити без змін.
3.           Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.
4.           Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Головуючий суддя                                                             Скрипчук О.С.

Суддя                                                                                Орищин Г.В.

Суддя                                                                       Мирутенко О.Л.