Номер провадження: 22-ц/813/6763/20 
Номер справи місцевого суду: 2-2910/11
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.12.2020 року                                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого – Сєвєрової Є.С.,
суддів: Колеснікова Г.Я., Ващенко Л.Г.,                
за участю секретаря – Чепрас А.І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа – Товарна біржа «Центральна Одеська біржа»,
третя особа – Сьома Одеська державна нотаріальна контора,
третя особа – Малиновська державна нотаріальна контора у м. Одесі ГТУЮ в Одеській області,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2020 року у складі судді Абухіна Р.Д.,
встановив:
       У вересні 2004 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , за участю третьої особи – Товарної біржи «Центральна Одеська біржа» та просив поновити строк позовної давності; визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 12.09.1997 між ним та ОСОБА_4 , зареєстрований на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа» за №3365 та визнати за ним право власності на вказану квартиру.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24.09.2004 позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі. 
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16.11.2006 за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення Київського районного суду м. Одеси від 24.09.2004 скасовано, справу направлено на новий розгляд за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси.
07.03.2007 ОСОБА_1 , як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, звернувся з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу №3365 від 12.09.1997, укладений на ТБ «Центральна Одеська біржа» між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; повернути сторони у первісний стан, стягнувши з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 7231 грн; визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 та інших осіб не перешкоджати ОСОБА_1 та його сім`ї у праві користування частиною квартири 7/8, приміщеннями колишньої квартири АДРЕСА_2 до моменту розв`язання спору про розподіл майна між колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.03.2007 у відкритті провадження за вищезазначеним позовом ОСОБА_1 відмовлено, позовна заява повернена позивачу.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.10.2007 ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16.03.2007 скасовано, матеріали за заявою ОСОБА_1 направлено до суду першої інстанції для вирішення відповідно до закону.
23.12.2008 ухвалою Приморського районного суду м. Одеси позовні заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_1 залишено без розгляду.
17.09.2009 ухвалою апеляційного суду Одеської області ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 23.12.2008 скасовано, справу передано до суду першої інстанції для розгляду по суті.
05.05.2010  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом у новій редакції та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 18.03.15 про визнання договору недійсним просив судвизнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 12.09.1997 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа»; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28.12.2013, що видане ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою; визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; поновити строк позовної давності по захисту порушеного права щодо оскарження договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що укладений 12.09.1997 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа».
В обґрунтування позовних вимог послався на те, що 02.04.1977 між ним та ОСОБА_2 укладений шлюб, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Одеси від 06.01.2000. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 2012 року встановлений факт припинення шлюбних стосунків між подружжям ОСОБА_5 у 1996 році, який не підлягає доведенню. 04.08.1997 ОСОБА_1 видав ОСОБА_6 довіреність, якою уповноважив її управляти та розпоряджатися усім майном. Довіряючи своїй колишній дружині та перебуваючи у трудових відносинах на заводі в Російській Федерації, не знав та не міг знати про те, що дружина разом із тестем використовуючи довіру здійснять дії, направлені на спричинення шкоди майновим правам ОСОБА_1 12.09.1997 відповідачка уклала зі своїм батьком договір купівлі-продажу на ТБ «Центральна Одеська біржа», при укладанні якого використала вищевказану довіреність. На думку позивача, той факт, що відповідачка діяла зловмисно із батьком переслідуючи корисливу мету – залишити у власності своєї родини (по суті своєї власності) підтверджується тим, що спірна квартира була продана по істотно заниженій вартості – 7800 грн, в той час як аналогічне житло коштувало на той момент в десятки разів більше, відповідачка продовжувала бути зареєстрованою у спірній квартирі й після укладення спірного договору. Той факт, що відповідачка зловжила як представник інтересів ОСОБА_1 свідчить договір дарування квартири АДРЕСА_3 , укладений між нею і її матір`ю 18.11.1997. За домовленістю між колишнім подружжям, ОСОБА_2 повинна була придбати за гроші ОСОБА_1 та для ОСОБА_1 трикімнатну квартиру в АДРЕСА_4 , саме для цієї мети й була видана довіреність від 04.08.1997. 02.04.1998 відповідачка уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 із родиною ОСОБА_7 на Одеській товарній біржі, покупцями квартири вказані позивач та відповідачка. Від імені ОСОБА_1 діяв представник за дорученням ОСОБА_8 . В Київському районному суді м. Одеси розглядається позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , родини ОСОБА_7 , Одеської товарної біржі про визнання договору купівлі-продажу від 02.04.1998 частково недійсним, визнання договору купівлі-продажу дійсним. Внаслідок зловмисної угоди відповідачки, яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_1 , і її батька виникли несприятливі наслідки для позивача – позбавлення права власності на нерухомість. 28.12.2013 державний нотаріус Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Малиновська О.К. видала відповідачці свідоцтво про право на спадщину, з якого вбачається, що спадкодавець ОСОБА_3 склав заповіт через два місяці після укладення оскаржуваної угоди, а саме 18.11.1997, що на думку позивача, свідчить про те, що спірний договір був укладений внаслідок зловмисної угоди відповідачки та її батька. 18.11.1997 ОСОБА_3 видав довіреність на ім`я своєї доньки з правом розпоряджатися усім майном. Цього ж дня ОСОБА_9 – мати відповідачки отримала від останньої в дар квартиру АДРЕСА_3 і також видала відповідачці довіреність з правом розпоряджатися усім майном. Станом на дату укладання спірного договору предмет договору не відповідав фактичному об`єкту, який відчужувався, оскільки у 1995 році за частину спільних коштів була проведена реконструкція квартир 7 та 8, внаслідок чого квартири було об`єднано в єдину квартиру АДРЕСА_6 та загальна площа спірної квартири була збільшена, що підтверджується доказами, які є в матеріалах справ: №2-5898/05 та №2-2141/10, які знаходяться у Приморському районному суді м. Одеси . Позивач також вважає, що наявність обставин щодо реконструкції спірної квартири підтверджується проектом Одеського ХИЦ «Експрес-проект», затвердженим рішенням Жовтневої Міжвідомчої комісії №22/10 від 26.10.1995 і Жовтневого райвиконкому м. Одеси №727 від 10.11.1995, рішенням Жовтневого районного суду м. Одеси від 07.05.1996 та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22.10.1996, якими, на думку позивача, встановлено, що квартири АДРЕСА_7 і АДРЕСА_1 в 1995 році були реконструйовані та фактично з 1995 року представляли собою одну квартиру. Спірний договір був укладений за старим технічним паспортом, у якому було відображено технічний стан спірної квартири, що не відповідав її дійсному технічному стану. На момент укладення спірного договору, відповідачка не була власницею квартири АДРЕСА_1 , оскільки у 1994 році вона придбала частки цієї квартири у ОСОБА_10 та ОСОБА_11 також за біржовими договорами купівлі-продажу, які на момент укладення спірного договору були недійсними та які було визнано дійсними рішенням Приморського районного суду м. Одеси лише 05.11.2009, а тому позивач вважає, що відповідачка не мала права укладати спірний договір. Крім того, в якості обґрунтування пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом позивач зазначає, що у 2000 році він звернувся до Жовтневого районного суду м. Одеси з позовом про визнання ряду договорів по відчуженню спільного майна подружжя недійсними. Про спірний договір дізнався у вересні 1999 року, перебуваючи у відпустці в м. Одесі при особистій зустрічі з тестем та колишньою дружиною, під час якої намагався мирним шляхом поділити подружнє майно, сам спірний договір отримав вже під час судового розгляду справи, а тому строк пропущений з поважних причин. Вважає, що не знав та не міг знати про існування оскаржуваного договору з причин перебування на заробітках. 
31.01.2013 ухвалою Приморського районного суду м. Одеси здійснено заміну позивача ОСОБА_3 у зв`язку з його смертю на його правонаступника - ОСОБА_2 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2020 в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду,  ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що укладений 12.09.1997р між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа»; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28.12.2013 що видане ОСОБА_2 на квартири АДРЕСА_1 Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою; визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не встановив усі істотні для справи обставин, які суд мав перевірити за наявним в справі доказам та вдався до вільного тлумачення права. Маючи в справі докази недобросовісної поведінки відповідачки, яка використала надану їй довіреність у власних інтересах, та відчужила цінне майно за істотно зниженою вартістю на користь свого батька, яке у подальшому успадкувала, будучи єдиною спадкоємицею свого батька, чим нанесла шкоду майновим інтересам позивача.
03.07.2020 року представник  ОСОБА_2 надала суду відзив на апеляційну скаргу, яким апеляційну скаргу просила залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2020 року без змін.
В судовому засіданні, яке відбувалося в режимі відеоконференції, представник ОСОБА_12 підтримала доводи, апеляційну скаргу просила відхилити, рішення суду залишити без змін.
ОСОБА_1 повідомлений про час та місце розгляду справи, відмовився отримати судову повістку, його представник ОСОБА_13 була повідомлена про час та місце розгляду справи, завчасно заяву про відкладення розгляду справи не надала, заява на адресу суду надійшла електронною поштою після закінчення судового розгляду, суд виходив з належного сповіщення сторін та відсутності клопотань про відкладення розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що 2 квітня 1977 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, після укладення якого остання змінила прізвище на ОСОБА_5 , про що Іллічівським ЗАГС м. Одеси в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №278 (том 4 а.с.48). 
Відповідно до договорів купівлі-продажу нерухомого майна за №№5514, 5520, 10 листопада 1994 року відповідачка придбала 537/1000 та 463/1000 частин двокімнатної квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , що підтверджується відповідними договорами. Зазначені договори були зареєстровані на Одеській товарній біржі (том 1 а.с.25, том 4 а.с.а.с.167-168, 169-170), 14.11.1994 ОСОБА_4 зареєструвала право власності на спірну квартиру в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації.
Продаж квартири за договорами №№5514, 5520 від 10.11.1994 здійснено за ціною 30 000 000 крб. за кожну із вищевказаних її частин, разом - за 60 000 000 крб.
Згідно листа Національного банку України за №40-0006/42548 від 06.08.2018, офіційний курс українського карбованця до долара США, встановлений НБУ, 10.11.1994 становив 79800,00 українських карбованців за один долар США (том 4 а.с.171), тобто вартість придбаної квартири в еквівленті до курсу гривні складала 751,88 долар США.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.11.2009 у справі №2-8971/09 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , за участю третіх осіб – Одеської товарної біржи, ОСОБА_1 , про визнання угод дійсними та за позовом ОСОБА_1 із аналогічними вимогами, договори купівлі-продажу за №№5514, 5520 від 10.11.1994 537/1000 та 463/1000 частин квартири АДРЕСА_1 визнано дійсними (том 2 а.с.31). 
4 серпня 1997 року нотаріусом Братського нотаріального округу Іркутської області Закусіловим О.М. посвідчено довіреність, якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_16 (після розірвання шлюбу ОСОБА_17 ) управляти і розпоряджатися всім його майном, з чого б воно не складалося і де б воно не заходилося, у відповідності з цим укладати всі дозволені законом угоди, зокрема: купувати, продавати, дарувати, приймати в дар, міняти, закладати і приймати в заставу будівлі й інше майно, визначати у всіх випадках суми, строки і інші умови на свій розсуд, проводити розрахунки по укладеним угодам, приймати спадщини чи відмовлятися від них, отримувати належне йому майно, гроші, цінні папери, а також документи від всіх осіб, установ, підприємств, організацій, в тому числі банків, пошти, телеграфу з усіх підстав, розпоряджатися рахунками в банках, отримувати поштову, телеграфну, цінну і всякого роду кореспонденцію в посилках, вести від його імені справи у всіх державних установах, організаціях і підприємствах, цивільні та кримінальні справи у всіх судових установах з усіма правами, які надані законом позивачу, відповідачу, третій особі і потерпілому, в тому числі з правом закінчення справи миром, визнання чи відмови повністю чи частково від позовних вимог, зміни предмета позову, оскарження рішення суду, отримання виконавчого листа, з правом отримання майна та грошей, розписуватися за нього і вчиняти всі дії, пов`язані з виконанням цього доручення (том 1 а.с. 33, том 3 а.с.202 зворот). 
Вказана довіреність була видана строком на три роки, повноваження по ній могли бути передані іншим особам. В довіреності зазначено, що вона підписана ОСОБА_1 в присутності нотаріуса після прочитання тексту довіреності вголос, що особа, яка підписала довіреність встановлена, її дієздатність перевірена. Посвідчення довіреності зареєстровано в реєстрі за №2-2920.
12.09.1997 на підставі договору купівлі-продажу за №3365 ОСОБА_16 продала, а ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47,0 кв.м. Договір зареєстрований на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа» в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за №3365 (том 1 а.с.5, том 4 а.с.77-78).
01.12.1997 ОСОБА_3 зареєстрував право власності на спірну квартиру в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості.
Продаж спірної квартири за договором №3365 від 12.09.1997 було здійснено за ціною 7231 грн, що, відповідно до листа Національного банку України за №40-0006/42548 від 06.08.2018 р., було еквівалентно 3891,82 доларам США.
Відповідно до листа Товарної біржі «Центральна Одеська біржа» від 06.06.2001, при оформленні спірного договору замість письмової згоди ОСОБА_1 на продаж квартири АДРЕСА_1 використовувалася довіреність, копію якої було додано до цього листа (том 1 а.с.32, том 3 а.с.174).
18.11.1997 ОСОБА_3 склав заповіт, яким все його майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, заповідав ОСОБА_16 (після розірвання шлюбу – ОСОБА_17 ). Заповіт посвідчено державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Селезньовою Г.М. та зареєстровано в реєстрі за №12/2801(том 2 а.с.92, том 4 а.с.42 зворот).
ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3 (том 2 а.с.77, том 4 а.с.61).
02.04.1998 року ОСОБА_16 (після розірвання шлюбу – ОСОБА_17 ) та ОСОБА_8 , який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 13.12.1997 р., купили, а ОСОБА_18 , ОСОБА_19 і ОСОБА_20 продали трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 62,80 кв.м. (том 3 а.с.169, том 4 а.с.172-173). 
Вказана квартира була придбана 02.04.1998 року за ціною 10996,00 грн, що за курсом НБУ було еквівалентно 5394,16 доларам США (лист НБУ від 06.08.2018 р.). Право власності на цю квартиру зареєстровано в ОМБТІ та РОН за позивачем та відповідачкою в рівних частках 08.04.1998. 
28 жовтня 1999 року нотаріусом Братського нотаріального округу Іркутської області Закусіловим О.М. надіслано ОСОБА_16 (після розірвання шлюбу ОСОБА_17 ) лист про скасування 28.10.1999 ОСОБА_1 посвідченої 04.08.1997 генеральної довіреності на ім`я ОСОБА_16 , виданої на розпорядження всім його майном, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося (том 3 а.с.202). 
15 грудня 1999 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_16 (після розірвання шлюбу - ОСОБА_17 ) про поділ спільного майна подружжя, що вбачається з рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14.11.2016 у справі №521/2-3752/11 (том 4 а.с.174-182), залишеного без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 21.08.2018 р.(том 4 а.с.198-199).
16.07.2019 Одеський апеляційний суд рішення Малиновського суду м. Одеси від 14.11.2016 у справі №521/2-3752/11 – змінив, виключивши з його мотивувальної частини висновок суду про припинення між сторонами з 1996 року подружніх відносин з посиланням на встановлення цієї обставини рішенням апеляційного суду Одеської області від 13.01.2012 по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_3 та визнання права власності на Ѕ частинку квартири (том 5 а.с.10-11). 
18.07.2019  Одеський апеляційний суд у справі №521/2-3752/11 додатковою постановою змінив постанову апеляційного суду Одеської області від 21.08.2018 шляхом виключення з мотивувальної частини висновків суду про припинення між сторонами ОСОБА_1  та  ОСОБА_2  подружніх відносин з 1996 року з посиланням на встановлення цієї обставини рішенням апеляційного суду Одеської області від 13.01.2012 по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_3 та визнання права власності на Ѕ частинку квартири (том 5 а.с.12). 
Відповідно до акту, який було складено у 2006 році мешканцями будинку АДРЕСА_8 , після відчуження спірної квартири, а саме: з зими 1997 року до кінця весни 2001 року в квартирах АДРЕСА_7 та АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не проживав (том 3 а.с. 180).
У спірну квартиру шляхом зламу вхідних дверей позивач вселився 29.04.2001, що підтверджується актом огляду та опису майна, складеним позивачем 29.04.2001 (том 3 а.с.301) та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.03.2017 у справі №2-1741/11(том 4 а.с. 186-188), залишеним без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 20.12.2018 (том 4 а.с.218-222), яким ОСОБА_1 та членів його родини було виселено із спірної квартири без надання їм іншого жилого приміщення. 
27.06.2001 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_16 розірвано, після чого остання змінила прізвище на ОСОБА_17 , про що в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Одеси зроблено запис за №502 (том 1 а.с.7, том 4 а.с.48 зворот). 
У червні 2001 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 12.09.1997 недійсним, визнання права власності на Ѕ частину цієї квартири, що вбачається з ухвали Верховного суду України від 13.01.2010 р. у справі №2-5898/05 (том 2 а.с.10-12) та його позовної заяви від 01.06.2001 р.(том 4 а.с. 189).
Зазначений позов ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що спірний договір укладений з порушенням вимог закону, оскільки він ніколи не надав згоди на відчуження спірної квартири, при укладанні договору був використаний старий технічний паспорт та не враховано, що здійснено самовільне переобладнання квартири, яка перестала бути окремою, ізольованою, стверджував, що ОСОБА_3 діяв при укладенні договору недобросовісно, знав про те, що родина його доньки та позивача розпалася, питання про поділ сумісного майна не вирішено, що спірний договір укладався з єдиною метою – приховати майно від поділу та, посилаючись на ст.48 ЦК УРСР, просив його позов задовольнити. 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2005 у справі №2-5898/05, у задоволенні вказаного позову ОСОБА_1 відмовлено (том 1 а.с.15-16, том а.с.3 172-173). 
Відмовляючи у позові, суд встановив, що при укладанні спірного договору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не було порушено вимог закону, тому що вони діяли правомірно, були дієздатні, бажаючи досягти визначеного правового результату - продати і придбати квартиру, що всі умови, передбачені спірним договором купівлі-продажу – прийняти майно та сплатити за нього – ОСОБА_3 виконав. 
Ухвалою Верховного суду України від 13.01.2010 зазначене рішення суду залишено без змін, оскільки відчуження ОСОБА_2 12.09.1997 спірної квартири було вчинено зі згоди ОСОБА_1 , у межах повноважень, визначених довіреністю, виданою ОСОБА_1 04.08.1997 (том 2 а.с.10-12).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 08.10.2010 (том 2 а.с.76).
28.12.2013 року державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Малиновською О.К. ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 її батька ОСОБА_3 , що складається з квартири АДРЕСА_1 (спадкова справа №304/2011, зареєстровано в реєстрі за №1-1039) (том 2 а.с.275). 
       Зазначене свідоцтво 28.12.2013 р. зареєстровано в Спадковому реєстрі за №50985133, що підтверджується відповідним витягом (том 2 а.с. 276-277).
       Висновком Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз за №17-2677 від 11.06.2018 встановлено, що вірогідна ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 19317 доларів США або 35930 грн (а.с.124-129,т.4). 
       Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що висновки у справі №2-5898/05 встановлюють законність укладеної угоди, позивач не може вважатися учасником договору, оскільки право власності на квартиру зареєстроване за ОСОБА_16 , відсутні докази завдання збитків укладеною угодою, відсутні ознаки зловмисної домовленості сторін. 
       Проте повністю погодитися що такими висновками суду неможна, оскільки до вірного висновку про унеможливлення задоволення позову суд дійшов шляхом невірного правового обґрунтування.
       Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України, який діяв на момент укладення відповідачкою спірного договору, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. 
Згідно ст.23 КпШС України, який діяв на момент укладення спірного договору, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.
Право власності на 537/1000 та 463/1000 частин квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_16 виникло під час перебування в шлюбі з ОСОБА_1 , відтак він є співвласником майна, тому суд дійшов помилкового висновку про унеможливлення визнання договору недійним з підстав того, що власником квартири є ОСОБА_16 . 
       Для визнання правочину недійсним на підставі статті 57 ЦК УРСР необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.
       Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
       Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Встановлено, що відчуження квартири здійснено з використанням довіреності ОСОБА_1  про згоду на укладення угоди на умовах на розсуд ОСОБА_21 , проте зазначене не означає, що надання повіреній особі повноважень на визначення ціни на власний розсуд надає останній абсолютне право продати це майно за невигідною для довірителя ціною, тим більш, що довіреність не була видана на певне майно.
Висновком експертизи підтверджена ринкова вартість квартири в розмірі 35930 грн, або еквівалент 19317 доларів США, в той час як продана вона за 7231 грн, що було еквівалентно 3891,82 доларам США, тобто за ціною в кілька разів нижчою, що залишилося поза увагою суду першої інстанції. При цьому висновки про невідповідність висновку вимогам доказу у справі не ґрунтуються на законі, оскільки іншим висновком він не спростований, а вірогідність визначеної ціни обґрунтована експертом об`єктивними чинниками.
Договорами купівлі – продажу від 10.11.1994 підтверджено, що об`єктами покупки були частини квартири, ОСОБА_3 у власність отримано її в цілому, що, з очевидністю, свідчить про зміну характеристик квартири в бік покращення, адже збільшилася її площа та статус, відтак висновки суду про відсутність доказів її реконструкції та об`єднання з квартирою АДРЕСА_7 в цьому ж будинку доводів позивача не спростовують. 
Крім того, спірна квартира продана не сторонній особі, а батькові ОСОБА_16 , який залишив на її ім`я заповіт через нетривалий час після укладання договору, докази отримання ОСОБА_1 Ѕ частини коштів від продажу квартири відсутні, доводи про те, що вони стали часткою у власності при придбанні іншого майна мають характер припущення, ОСОБА_16 , незважаючи на відчуження квартири, зберігала в ній реєстрацію. 
Більш того, сторони припинили сумісне проживання до офіційного розірвання шлюбу, перебувають у судових спорах з приводу поділу спільного майна, квартира АДРЕСА_1 придбана під час шлюбу, могла бути предметом поділу, внаслідок відчуження її у такий спосіб вибула з кола об`єктів, що підлягають поділу.
       Викладене надає підстави для висновку про те, що ОСОБА_16 , усвідомлюючи можливість поділу квартири під час поділу сумісного майна подружжя, відчужила її на користь батька, за ціною, нижчою від її ринкової вартості, чим погіршила майновий стан позивача, та, в кінцевому підсумку, отримала її у власність в порядку спадкування.
       Також не може залишатися поза увагою обставини того, що незважаючи на відмову в задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_7 в цьому ж будинку, яку ОСОБА_16 подарувала матері, очевидним є факт збереження майна у власності ОСОБА_16 , яке у будь – який час, враховуючи висновок про реконструкцію, може стати єдиним об`єктом. Обставини здійснення реконструкції та об`єднання квартир АДРЕСА_7 та АДРЕСА_1 вбачаються з технічного заключення і проекту Одеського ХІЦ «Експрес-проект», затвердженого рішеннями Жовтневої районної міжвідомчої комісії №22/10 від 26.10.1995 і виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів м. Одеси №727 від 10.11.1995.
       Договір купівлі – продажу від 12.09.1997 був предметом оспорення ОСОБА_1 з підстав відсутності згоди, однак відмова в задоволенні вимог з таких правих підстав не позбавляє права оспорення його на інших підставах, тому висновки суду про преюдиційність рішень попередніх судів є помилковими в частині розповсюдження висновків на всі інші правові підстави.
       Отже, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права. 
       Разом із тим, задоволення позову неможливе через пропуск позивачем строку позовної давності, що є окремою підставною для відмови у задоволенні позову. 
       В силу ст.71 ЦК УРСР, в редакції, що діяла на момент укладення спірного договору, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки, а за позовами державних організацій, колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій одна до одної в один рік. 
Згідно ст.76 ЦК УРСР, в редакції, що діяла на момент укладення спірного договору, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. 
       Спірний договір укладений 12.09.1997, в червні 2001 року ОСОБА_1 звернувся з позовом про його оспорення з підстав відсутності згоди на укладання (а.с.10-12,т.2), відтак з того часу знав про його існування та зміст.
       З позовними вимогами про визнання договору недійсним з підстав ст.57 ЦК УРСР звернувся в березні 2015 року (а.с.72-73,138-141,т.3), відтак пропустив строк позовної давності. Посилання на те, що строк може бути поновлений, оскільки лише в 1999 році він дізнався про його існування, до уваги не приймається, оскільки з червня 2001 року міг звернутися з позовом саме з цих підстав, а обрання невірного способу захисту не можна вважати причиною поважності пропуску строку з огляду на приписи про позовну давність.
       Висновки суду з підстав відмови в задоволенні позову через укладення спірного договору на біржі, ґрунтуються на законі, в судовому порядку угода визнана дійсною, тому такі доводи скарги підставою для скасування рішення суду бути не можуть. 
       Зважаючи на викладене, рішення суду підлягає зміні з мотивів та підстав викладених вище шляхом викладення мотивувальної частини про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в редакції цієї постанови. 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2020 року змінити шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови, в решті залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений 13.01.2021.

Головуючий:                                                                        

            Судді: