П О С Т А Н О В А
                                             І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
24 березня 2021року                                                                                     м. Київ
         
Справа № 760/26976/20
Провадження: № 22-ц/824/5933/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Іванової І.В., Пікуль А.А. 
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 11 січня 2021 року, постановлену під головуванням судді Усатової І.А., 
у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тріасистемс» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, та середнього заробітку за час затримки розрахунку,
в с т а н о в и в:
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, та середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11 січня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення з ТОВ «Тріасистемс» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, та середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Не погодившись із таким судовим рішенням,  ОСОБА_1   подав апеляційну скаргу,  в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що строки позовної давності не поширюються на випадки звернення працівника до суду з вимогою про стягнення заборгованості із заробітної плати. При цьому, вказував, що спір між ним та боржником стосовно суми заборгованості відсутній.  Також суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у видачі судового наказу про стягнення витрат на правову допомогу, не звернувши уваги на положення п. 6 ч. 1  ст. 168 ЦПК України, згідно яких у судовому наказі має зазначатися сума судових витрат, що сплачена заявником, та  підлягає стягненню на його користь з боржника.
Для розгляду цивільної справи № 760/26976/20 (а/п 22-ц/824/5933/2021) за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ТОВ «Тріасистемс» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, та середнього заробітку за час затримки розрахунку автоматизованою системою документообігу суду було визначено колегію суддів у складі судді-доповідача Саліхова В.В., суддів Вербової І.М., ШаховоїО.В.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 у даній справі.
Рішенням XVIII чергового з`їзду суддів України від 09 березня 2021 року суддю судової палати з розгляду цивільних справ Саліхова В.В. обрано членом Вищої ради правосуддя. 
Відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та підпунктів 5.4 розділу ІІ Засад використання автоматизованої систему документообігу Київського апеляційного суду, призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи № 760/26976/20 (а/п 22-ц/824/5933/2021).
Згідно повторного протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 12 березня 2021 року справу призначено судді-доповідачу Невідомій Т.О. у складі колегії суддів: головуючий суддя Невідома Т.О., судді Іванова І.В., Пікуль А.А.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 березня 2021 року справу призначенодо розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Згідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Відмовляючи заявнику у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив із того, що  заяву подано поза межами строку позовної давності, а вимоги стосовно стягнення витрат на правничу допомогу не підлягають розгляду в порядку наказного провадження.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може виходячи з наступного. 
Так, за положеннями ч. 3 ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
Згідно зі ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Частиною 2 статті 161 ЦПК України передбачено, що особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказаному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.
Згідно з п. 5 . 1 ст. 161 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою.
Відповідно до ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України,  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Положеннями ч.ч. 1, 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Відповідно до офіційного тлумачення Конституційним Судом України положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, викладеного у рішенні № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат
З матеріалів справи убачається, що заявник просить видати судовий наказ про стягнення з боржника заборгованості по заробітній платі в сумі 171 143,85 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2020 року по 30.11.2020 року в сумі 25 108 грн, та 2560,20 грн судових витрат, понесених при розгляді справи в суді, з яких 210,20 грн - судовий збір та 2350 грн - витрати на правову допомогу.
Тобто, виходячи з вищенаведених положень законодавства, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було достатніх підстав для відмови у видачі судового наказу відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, адже заявником не пропущено строк звернення до суду з даною заявою ані щодо вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, ані щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Окрім того, суд першої інстанції помилково ототожнив питання розподілу судових витрат з  вимогами заявника.
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно п. 6 ч. 1 ст. 168 ЦПК україни, у судовому наказі зазначаються сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника.
Вимога заявника вирішити питання щодо розподілу судових витрат не є вимогою, щодо якої заявлено про видачу судового наказу. Питання розподілу судових витрат є окремою процесуальною дією, яку вчиняє суд за наслідком розгляду відповідної заяви.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції помилково ототожнив вимогу заявника вирішити питання щодо розподілу судових витрат з вимогою, що до якої заявник просив суд видати судовий наказ.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Підставами для скасування ухвалу суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (ст. 379 ЦПК України).
З огляду на викладене, ухвала суду першої інстанції, як така, що постановлена з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 11 січня 2021 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.  
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.  

Головуючий                                                                                      Т.О. Невідома

Судді                                                                                                 І.В. Іванова

                                                                                                           А.А. Пікуль