ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року	Львів	Справа № 500/801/20 пров. № А/857/13329/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді                                       Большакової О.О.,
суддів                                                            Качмара В.Я., Курильця А.Р. 
з участю секретаря судового засідання     Юник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року (суддя першої інстанції Мартиць О.І, м. Тернопіль, повний текст складено 25.09.2020),

В С Т А Н О В И В :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправною бездіяльність щодо відмови в призначенні пенсії за вислугу років; зобов`язання призначити пенсію за вислугу років з 10.10.2019.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року у задоволенні позову повністю відмовлено.
Не погодившись із таким рішенням, важаючи його постановленим з порушенням норм матеріального права та неправильним застосуанням норм процесуального права, його оскаржила ОСОБА_1 . В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що відповідачем відмовлено їй у призначенні пенсії за вислугу років за відсутності необхідного спеціального стажу 26 років 6 місяців, зокрема, до вислуги років не зараховано період роботи з 10.09.1994 по 31.03.2000 у спілці власників земельних паїв «Лідихівська» (колгосп «Лідихівський») та період з 01.04.2000 по 19.02.2001 у ПАПП "Зелений гай». Апелянт стверджує, що її спеціальний стаж роботи медсестри, що дає право виходу на пенсію за вислугу років, складає 31 рік 6 місяців 27 днів, загальний трудовий стаж складає 35 років 05 місяців 12 днів. Відповідно до трудової книжки, період роботи з 10.09.1994 по 31.03.2000 у спілці власників земельних паїв «Лідихівська» (колишній колгосп «Лідихівський») та в період з 01.04.2000 по 19.02.2001 у ПАПП «Зелений гай» її трудова діяльність була пов`язана з наданням медичної допомоги та виконанням функцій медичної сестри. Посилається на те, що згідно пунктів 2 приміток до Переліків закладів, установ, організацій і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого наказом по Міністерству соціального забезпечення УРСР від 31.12.1959 №135, так і затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909, робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ. Крім того, суд повністю залишив поза увагою рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019, за правовими висновками якого положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VІІІ, визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним судом даного Рішення. Таким чином, з дати ухвалення Конституційним Судом рішення, тобто з 04 червня 2019 року, згідно пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який затверджується Кабінетом Міністрів України мають особи які досягнули 25 років. Апелянт вважає, що її стаж роботи по спеціальності та на посадах середнього медичного персоналу, відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», дає їй право на призначення пенсії за вислугу років
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 25 вересня 2020 року та та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.
Представник позивача був повідомлений про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги під розписку в судовому засіданні 24.12.2020. 
Відповідач був повідомлений про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги шляхом надіслання 28.12.2020 повідомлення на електронну пошту зазначеного учасника справи, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. 
Учасники справи у судове засідання не прибули, про причини неприбуття не повідомили. Клопотань про відкладення слухання справи не направляли.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно вимог ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 1991 по 1994 роки навчалася у Кременецькому медичному училищі і здобула спеціальність «сестринська справа» та кваліфікацію «медсестра».
10.09.1994 прийнята на посаду медсестри колгосп «Лідихівський», де працювала до 31.03.2000.
На підставі протоколу загальних зборів членів колгоспу «Лідихівський» №1 від 21 січня 1997 року створено спілку власників земельних паїв.
З 01.04.2000 по 19.02.2001 позивач працювала на посаді медсестри в приватному агропромисловому підприємстві «Зелений гай».
У період з 05.03.2001 по 27.02.2002 перебувала на обліку в Кременецькому районному центрі зайнятості.
З 16.08.2002 по 12.07.2011 працювала на посаді медсестри інфекційного боксованого відділу распіраторних інфекцій для дітей Почаївської районної комунальної лікарні. 
З 12.07.2011 переведена на посаду медичної сестри (палатної) педіатричного відділення Почаївської районної комунальної лікарні, де працювала до 03.10.2018.
03.10.2018 позивач звільнена з роботи за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України.
Вказане підтверджується записами в трудовій книжці колгоспника серія НОМЕР_1 , видана позивачу 15.09.1994; довідкою, виданою архівним відділом Кременецької районної державної реєстрації №03-01/1241 від 10.10.2019; довідкою, виданою архівним відділом Кременецької районної державної реєстрації №03-01/1242 від 10.10.2019 про перейменування організації; довідкою №21 від 08.10.2019, виданою Почаївською районною комунальною лікарнею; довідкою №335 від 08.10.2019, виданою Кременецькою районною філією Тернопільського обласного центру зайнятості;
10.10.2019 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області листом від 16.12.2019 №1658/03-21 повідомило позивача про відмову у призначенні пенсії за вислугу років, з посиланням на відсутність необхідного спеціального стажу роботи 26 років 6 місяців, оскільки до вислуги років не зараховано період роботи з 10.09.1994 по 31.03.2000 у спілці власників земельних паїв «Лідихівська» (колгосп «Лідихівський») та період з 01.04.2000 по 19.02.2001 у ПАПП «Зелений гай».
Разом з тим, відповідачем до спеціального стажу зараховано період роботи з 16.08.2002 по 10.10.2017, в тому числі період з 16.08.2002 по 11.07.2011 в подвійному розмірі із врахуванням статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що згідно поданих документів, на момент звернення позивачки за призначенням пенсії за вислугу років, загальний трудовий стаж складає 35 років 05 місяць 12 днів. Спеціальний стаж роботи позивачки складає 24 років 23 дні, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років. Суд зазначив, що визначення поняття заклад охорони здоров`я наведено в статті 3 Основ законодавства України про охорону здоров`я від 19.11.1992 №2801-ХІІ, згідно якої це юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, основним завданням яких є забезпечення медичного обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників. Відповідно до частини другої статті 16 цих Основ заклади охорони здоров`я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами за наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців. Отже, до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховується, зокрема, робота у закладах та на посадах, визначених Порядком №909. Порядком №909 колгосп, спілка власників земельних паїв, та приватне агропромислове підприємство до закладів охорони здоров`я не відносяться.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. 
Правовідносини сторін регулюються  Конституцією України, Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 зі змінами та доповненнями (далі - Закон №1788-ХІІ),  Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003  за змінами та доповненнями (далі - Закон №1058-IV), Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (надалі, також - Порядок № 22-1), а також іншими законами та підзаконними нормативно-правовими актами у відповідних редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них  обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до пункту 2-1, 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, положення Закону №1788-ХІІ застосовується в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України від 03.10.2017 №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення».
Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148-VIII (далі - Закон №2148-VIII) набрав чинності 11.10.2017.
Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців.
До досягнення 55-річного віку право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення, які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше 25 років (станом на 1 квітня 2015 року), 25 років 6 місяців (станом на 1 січня 2016 року) та 26 років 6 місяців (станом на 11.10.2017 року).
Право виходу на пенсію за вислугу років незалежно від віку мають особи, які мали вислугу років на відповідних посадах, не меншу від такої тривалості: на 01 квітня 2015 - 25 років; на 01 січня 2016 - 25 років 6 місяців; на 11 жовтня 2017 року - 26 років 6 місяців.
Статтею 62 Закону № 1788-ХІІ  визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. 
Зазначеній нормі відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого 12.08.1993 №637, де зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 (далі - Перелік № 909).
Згідно із розділом 2 Переліку № 909 (в редакції, чинній на час роботи позивача) до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховуються періоди роботи на посадах лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад) у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, санітарно-епідеміологічних закладах, діагностичних центрах.
Пунктом 2 примітки до Переліку № 909 передбачено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.
Згідно із п. 3 примітки до Переліку № 909 робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 1 січня 1992 р., яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.
Отже, із наведених вище норм Закону 1788-ХІІ та Переліку слідує, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я, зокрема, лікарі та середній медичний персонал, які працювали, зокрема, у лікарняних закладах, незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.
Статтею 3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я" від 19.11.1992 № 2801-ХІІ (далі - Закон № 2801-ХІІ) (в редакції, чинній на час роботи позивача у профілакторії) визначено, що заклад охорони здоров`я - підприємства, установи та організації, завданням яких є забезпечення різноманітних потреб населення в галузі охорони здоров`я шляхом подання медико-санітарної допомоги, включаючи широкий спектр профілактичних і лікувальних заходів або послуг медичного характеру, а також виконання інших функцій на основі професійної діяльності медичних працівників.
Закон № 2801-ХІІ не містить поняття лікарняний заклад, а надає визначення закладу охорони здоров`я, що, у розумінні норм Закону № 2801-ХІІ є загальним визначенням всіх закладів, які надають медичні послуги, наведених у Переліку № 909.
Також суд відмічає, що Закон № 2801-ХІІ не ставить віднесення медичних закладів до закладів охорони здоров`я у залежність від визначення форми їх власності, як і Перелік №909 не ставить право на зарахування стажу, який дає право на пенсію за вислугою років, у залежність від форми власності закладу охорони здоров`я, визначеного цим Переліком.
Із матеріалів справи видно, що згідно архівних витягів Архівного відділу Кременецької районної державної адміністрації Тернопільської області від 15.01.2021 в складі колгоспу «Лідихівський» та ПАПП "Зелений гай» існував профілакторій, на роботу в який була прийнята позивач.
Відповідач не оспорює той факт, що позивач у період з 10.09.1994 по 31.03.2000 та з 01.04.2000 по 19.02.2001 працювала медичною сестрою, тобто належала до середнього медичного персоналу, характер виконуваних робіт якої на зазначеній посаді віднесений до тих посад, які дають право на призначення пенсії за вислугу років.
Наказом Міністерства охорони здоров`я СРСР від 01.06.1984 № 621 з метою наближення фізіотерапевтичної медичної допомоги дояркам, тваринникам та механізаторам затверджено Положення про медичний профілакторій.
Згідно з наказом Міністерства охорони здоров`я СРСР № 621 від 01.06.1984 «Про затвердження положення про медичний профілакторій» медичний профілакторій - це спеціально облаштоване приміщення, яке надається колгоспами з метою максимального наближення фізіотерапевтичної медичної допомоги дояркам, тваринникам і механізаторам сільського господарства. Медичні профілакторії організовується в складі центральних районних лікарень, районних лікарень, дільничних лікарень, амбулаторій або фельдшерсько-акушерських пунктів, залежно від особливостей місцевості. Відповідальність за діяльність медичних профілакторіїв несуть головні лікарі установ (завідуючі фельдшерсько-акушерськими пунктами), в складі яких вони організовуються. Заклади охорони здоровя призначають на посади медичних сестер медичного профілакторію осіб, які мають середню медичну освіту (фельдшера, акушера, медичної сестри) , які пройшли спеціальну підготовку.
Отже, у період роботи позивача на посаді медичної сестри профілакторію (з 10.09.1994 по 31.03.2000 у спілці власників земельних паїв «Лідихівська» (колгосп «Лідихівський» та у перід з 01.04.2000 по 19.02.2001 у ПАПП "Зелений гай») діяла норма, яка відносила профілакторії, організовані при колгоспах або у складі фельдшерсько-акушерських пунктів, до закладів охорони здоров`я.
У штаті таких профілакторіїв були посади медичних сестер по фізіотерапії, які надавали медичні послуги з проведення профілактичних фізіотерапевтичних процедур.
Відсутність у Переліку № 909 такого закладу охорони здоров`я, як профілакторій, не заперечує характер виконуваної позивачем роботи на посаді медичної сестри, тобто виконання таких робіт і у такому закладі охорони здоров`я, з яким сучасне законодавство пов`язує право особи на зарахування до спеціального стажу роботу, що надає право на пенсію за вислугу років.
Крім того, право на набуття пенсії за вислугою років, передбаченої п. «е» ч. 1 ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пов`язане не тільки з місцем роботи - закладом охорони здоров`я, а, насамперед, з посадою, яку обіймає працівник - лікарі та середній медичний персонал.
Отже, суд дійшов висновку про те, що позбавлення позивача права на пенсію з причин відсутності місця її роботи у Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, а саме відсутності такого виду лікарняного закладу, як профілакторій, є таким, що порушує права позивача на соціальний захист і нівелює принцип законних сподівань.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини "Щокін проти України" (№23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про "закон", стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі "Шпачек s.r.о. проти Чеської Республіки" (Spacek, s.r.o. v. The Czech Republic № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy № 33202/96).
Аналізуючи поняття "якість закону" Європейський суд з прав людини у пункті 111 рішення у справі "Солдатенко проти України" (заява № 2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.
За правилами ст. 2 Закону № 1788-ХІІ пенсія за вислугу років відноситься до трудових пенсій.
Статтею 3 Закону № 1788-ХІІ передбачено, що право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів (далі іменуються - підприємства та організації, якщо не обумовлено інше), - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Спеціальний стаж - це період роботи в певних умовах праці чи на посадах, з якими законодавець пов`язує пільгове (або за особливими правилами) пенсійне забезпечення.
Вислуга років є видом спеціального стажу. Це період виконання особливого роду трудової діяльності або державної служби, коли до особи, яка її здійснює, пред`являють особливі вікові, а також підвищені психічні та фізичні вимоги, при тривалому виконанні якої особа втрачає відповідну професійну працездатність.
Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону № 1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що профілакторій, як заклад охорони здоров`я, в якому працювала позивач у спірний період, та посада (медична сестра), а також характер виконуваних робіт, надають підстави для врахування ОСОБА_1 періоду роботи з 10.09.1994 по 31.03.2000 у спілці власників земельних паїв «Лідихівська» (колгосп «Лідихівський») та період з 01.04.2000 по 19.02.2001 у ПАПП "Зелений гай» до спеціального стажу, який надає право на пенсію за вислугу років.
За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, відповідач належними та допустимими доказами не довів правомірності своєї відмови зарахувати до стажу позивача роботу медичною сестрою з 10.09.1994 по 31.03.2000 у спілці власників земельних паїв «Лідихівська» (колгосп «Лідихівський») та період з 01.04.2000 по 19.02.2001 у ПАПП "Зелений гай» до спеціального стажу, який надає право на пенсію за вислугу років.
Враховуючи викладене, апеляційний суд не погоджується з рішенням суду першої інстанції в повній мірі та не може залишити його в силі.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років та зобов`язання призначити пенсію за вислугу років з 10.10.2019. 
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи ), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Відповідно ч.6 ст.139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що позовні вимоги було задоволено, на користь позивача слід стягнути суму сплаченого судового збору: при поданні позову - в розмірі 840,80 грн., при поданні апеляційної скарги - 1261,20 грн.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 10.10.2019. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (код ЄДРПОУ 14035769) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у справі №500/801/20 за подання позовної заяви у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп. та за подання апеляційної скарги у розмірі 1261 (одна тисяча двісті шістдесят одну) грн 20 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Повне судове рішення складено 29.01.2021.