КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ   СУД   

Справа  754/13498/15-ц                                                                       Головуючий у І-й інстанції - Панченко О.М.
апеляційне провадження № 22-ц/824/725/202                                                     Доповідач Заришняк Г.М.

П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
04 лютого   2021 рокуКиївський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - Заришняк Г.М.
Суддів - Мараєвої Н.Є., Рубан С.М.
при секретарі -  Діденку А.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 червня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, як  безпідставно набутого майна,-
 
                                                  В С Т А Н О В И В :
 
В вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2   про  стягнення з відповідача заборгованості за розписками в сумі 105 500 грн., трьох відсотків річних від простроченої суми-2 367,25 грн., інфляційних втрат в сумі 45 870, 46 грн. та судового збору.
 В обґрунтування позову вказував, що окрім укладених ним договорів з ТОВ «Газтехнікамонтаж», 21 червня 2012 року між ним та відповідачем  ОСОБА_2 було досягнуто усної домовленості про виконання останнім до 29 жовтня 2012 року робіт з газифікації, димовідведення та влаштування сантехнічної системи в житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а позивач зобов`язався сплатити вартість вказаних робіт.
 На виконання зазначеної домовленості позивач передав відповідачу грошові кошти на загальну суму 105 500,00 грн., що підтверджується розписками, зокрема від 21 червня 2012 року  та розпискою від 02 жовтня 2012 року.
 Вищезазначений усний договір підряду, укладений між позивачем та відповідачем, не був виконаний ОСОБА_2 , в зв`язку з чим позивач звернувся з відповідними вимогами до суду для захисту своїх порушених прав та інтересів.
 В подальшому, позивачем  було уточнено  позовні вимоги, відповідно до яких  позивач просив у відповідності до ст.1212 ЦК України стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти в сумі 105 500,00 грн., грошові кошти  інфляційних втрат в сумі  1 368 601,16 грн., а також грошові кошти 3% річних в сумі  19 253,84 грн., що разом становить  292 855 грн.  
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 червня 2020 року позовні вимоги залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм  матеріального  та процесуального права, просить  рішення скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному  обсязі.
Правом подачі відзиву відповідач не скористався. 
В судове засідання суду апеляційної інстанції  відповідач неодноразово не з`являвся, про день та час розгляду справи  повідомлявся належним чином. Подав суду клопотання про перенесення розгляду справи   в зв`язку з тим, що він був у контакті з особою, у якої було виявлено захворювання на COVID-19, та знаходиться на самоізоляції. Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження причини неявки до суду апеляційної інстанції не надав.
Виходячи з положень  ст. 13 ЦПК України, кожна сторона  розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом  визначати  свою участь  в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Поряд з цим, Європейський суд  з прав людини неодноразово наголошував, що  національні суди мають організовувати судові провадження  таким чином, щоб забезпечувати їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 р. у справі  «Шульга проти України», №16652/04).
Зважаючи  на вимоги ч.9 ст. 128, ч.5 ст. 130, ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала  неявку  відповідача  ОСОБА_2  без поважних причин,  й прийшла до висновку про  можливість розгляду справи у його відсутність.
В  судовому засіданні суду апеляційної інстанції  підтримав подану апеляційну скаргу з підстав, викладених в ній.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення  суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
З матеріалів справи слідує, що   між фізичною особою ОСОБА_1 та фізичною особою  ОСОБА_2 було досягнуто усних домовленостей про придбання та доставку на будівництво димоходів та матеріалів для газифікації та сантехнічних систем будинку, що споруджувався, а також про надання супутніх будівництву послуг.
Так, згідно розписок, що наявні в матеріалах справи, відповідачем від позивача отримано: 21 червня 2012 р. аванс в сумі 20 000,00 грн. за газифікацію, потім 45 500,00 грн. за газифікацію, а 02 жовтня 2012 року позивач сплатив ще 20 000,00 грн., що загалом становило за димоходи та газифікацію 95 500,00 грн., за роботи по будівництву сантехнічних систем отримано 10 000,00 гривень.
Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути з відповідача  заборгованість  за вказаними  розписками  на загальну  суму 105 500,00 грн., трьох відсотків річних від простроченої суми - 2 367,25 грн., інфляційних втрат у сумі  45 870,46 грн.
  Справа роглядалися судом неодноразово. 
  Так, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 лютого 2016 року позов ОСОБА_1  залишено без задоволення.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва  від 26 жовтня 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_1 відхилена, рішення Деснянського районного суду міста Києва від                       10 лютого 2016 року залишено без змін.
 Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.01.2019 року скасовано рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10.02.2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26.10.2016 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
В подальшому, 20.05.2019 року позивачем подано до суду заяву про зміну підстав позову  і клопотання про уточнення позовних вимог, в яких він просив стягнути з відповідача кошти, як безпідставно набуте майно.
Відмовляючи в задоволенні позову оскаржуваним рішенням, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами був укладений усний  договір підряду, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Колегія суддів не може повністю  погодитись з таким висновком суду, оскільки він суперечить висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.01.2019 року у даній справі.
Скасовуючи судові рішення, суд касаційної інстанції виходив з того, що суди попередніх інстанцій в порушення вимог статті 214 ЦК України, в редакції 2004 року, не встановили належним чином правовідносини, що виникли між сторонами спору, які зобов`язання відповідача підтверджені зазначеними розписками, чи були вони виконані відповідачем, які правові підстави отримання відповідачем грошових коштів, передбачених зазначеними розписками.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 202 ЦК України договір є правочином.
            Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).
 Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню  та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. 
                        Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.  Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.
Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 638 ЦК України визначено, що  договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
    Відповідно до ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Статтею 875 ЦК України передбачено, що за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.
Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта.
До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.
Скасовуючи судові рішення, суд касаційної інстанції наголошував на тому, що матеріалами справи документально не підтверджено, що розписки  про отримання відповідачем коштів на загальну суму 105 500 грн. вказують на дію між сторонами спору умов договорів підряду № 15/06-1 та № 15/06-2, так само як і ці договори не містять вказівки на їх виконання відповідачем. Разом з тим, відповідно до позовної заяви позивача ним ставилась вимога про повернення коштів, сплачених за невиконане зобов`язання, передбачене зазначеними розписками.
Також, Верховним Судом було зазначено про те, що судом  першої інстанції встановлено, що сторони спору дійшли висновку про укладення між ними усного договору будівельного підряду. Разом з тим, в порушення вимог статті 214 ЦПК України, в редакції  2004 року,   суд не встановив існування цього договору та не надав належної оцінки йому, оскільки відповідно до частини першої статті 638 ЦК України сторони або досягли домовленості з істотних умов договору і тоді він є укладеним, або не досягли такої домовленості і тоді договір не є укладеним. Оцінка виконання умов неукладеного договору його сторонами неможлива. Окрім того, договір підряду,  відповідно до умов,  які позивач визначає істотними, має у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.208 ЦК України вчинятися у письмовій формі. 
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст. 12 ЦПК України).
Частинами 3 та 4 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ч.1 ст. 81 ЦПК України.
Згідно ч.3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. 
Як видно зі справи, під час підготовчого розгляду справи після скасування судових рішень Верховним Судом, позивачем ОСОБА_1 подано суду заяву про зміну підстави позову, в якій ОСОБА_1 , виходячи з висновків Верховного Суду, викладених у постанові  Верховного Суду від 10 січня 2019 року у даній справі щодо неукладеності договору  підряду,  також  з метою захисту своїх прав, просив стягнути з відповідача вказані кошти як безпідставно набуте майно.
    Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
 Відповідно до вимог  ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
 Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі (Постанова ВСУ від 03.06.2015 року у справі №6-100цс15).  
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. 
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося (постанова Верховного Суду від 30 серпня 2018 року  в справі №334/2517/16-ц).
З матеріалів справи слідує, що  письмовий договір будівельного підряду  між сторонами не укладався,  між сторонами була наявна усна домовленість, умови якої  судом встановлені бути не можуть, оскільки кожна із сторін озвучує свій варіант домовленостей.
Крім того, як вже було зазначено в постанові  суду касаційної інстанції, Верховний Суд   дійшов висновку про те, що відповідачем   не було виконано умови усної домовленості з позивачем у момент їх вчинення, у відповідності до вимог ч.1 ст. 206 ЦК України.
При цьому у матеріалах справи відсутні  докази  які б свідчили про те, що сторонами  були обумовлені всі істотні умови договору будівельного підряду, в зв`язку з чим   такий договір не може вважатись укладеним й оцінка виконання умов неукладеного договору його сторонами неможлива.     Отже, колегія суддів приходить до висновку про те, що   відповідачем були  отримані від позивача  грошові кошти на загальну суму 105 500 грн. за неукладеним належним чином договором, до цього часу кошти не повернуті, утримуються без достатньої правової підстави, а тому до спірних правовідносин необхідно застосувати ст. 1212  ЦК України.
            При  цьому  відповідачем не заперечувалось  отримання  від позивача вказаної суми  грошей в розмірі 105 500 грн. Доказів про повернення  відповідачем ОСОБА_2 зазначеної суми позивачу матеріали справи не містять.  

Посилання відповідача на те, що ним  були виконані всі усні домовленості  з позивачем,  не  заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи,  з яких слідує, що  обстеження димоходів  та вентиляційних каналів в житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , було здійснено  фізичною особою-підприємцем  ОСОБА_3 , що  підтверджується  актами на  первинну перевірку димових та вентиляційних каналів від 04 червня 2013 року, наявних в матеріалах даної цивільної справи.    Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції  про те, що  сторони  перебували у договірних відносинах щодо договору будівельного підряду, є помилковим. 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).        
            Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).  
Заява про застосування строку позовної давності була подана представником відповідача до суду, проте в подальшому він просив суд відмовити в задоволенні вимог позову за їх безпідставністю.     
Як видно зі справи, позивачем кошти відповідачу були передані в період з 21.06.2012 р. по 02.10.2012 р., розписки відповідача не містять дати повернення грошей чи виконання робіт, тому у відповідності до ч.2 ст.530 ЦК України позивач має право вимагати повернення грошей у будь-який час. Лист-вимогу ОСОБА_2 про повернення грошових коштів позивач надіслав  02.12.2014 р. й просив повернути кошти протягом 7 днів з моменту отримання вимоги.    З даним позовом ОСОБА_1 звернувся 11.09.2015 р. в межах строку позовної давності.   Згідно із ч.2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.    
В первісних позовних вимогах ОСОБА_1 заявляв про стягнення на його користь інфляційних та 3-% річних за період, починаючи з 11.12.2014 р. по 09.09.2015 р., в уточнених вимогах позивач просив стягнути інфляційні та 3% річних за період з травня 2013 р. по 05.06.2019 р.  Разом з тим, позивач належним чином не мотивував вказаний період.  Колегія суддів вважає, що період прострочення відповідачем грошового зобов`язання наступив з моменту невиконання ним  вимоги позивача  про повернення коштів, тобто з  11.12.2014 р. (а.с.14 т.1).    
Враховуючи те, що отримані відповідачем грошові кошти не були   до цього часу не повернуті позивачу, з відповідача ОСОБА_2   на користь позивача підлягають стягненню безпідставно  набуті кошти в сумі  105 500 грн., а також  3% річних в сумі 14 127,53 грн., інфляційні втрати в сумі 111 489 грн. за період  з 11 грудня 2014 року по        05 червня 2019 року.       

З огляду на викладене, рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 ,  стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів у сумі 105 000 грн., 3% річних в сумі 14 127,53 грн., інфляційних втрат в сумі 111 489 грн.
 Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України  підлягає стягненню на користь позивача  судовий збір  в сумі 1 210,39 грн.

Керуючись   ст.ст.367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний  суд, -
 
П О С Т А Н О В  И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 червня 2020 року скасувати та постановити нове рішення, яким  позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, як  безпідставно набутого майна - задовольнити частково.
Стягнути  з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ),  на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) безпідставно набуті кошти у сумі 105 000 грн., 3% річних в сумі 14 127,53 грн., інфляційні втрати в сумі 111 489 грн., а всього на загальну суму  230 616,53 грн. 
В іншій частині  позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2   на користь ОСОБА_1 судовий збір  в сумі 1 210,39 грн.
Постанова набирає  законної сили з дня її прийняття і може  бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом 30 днів.
    
Повний текст постанови виготовлений  15 лютого 2021 року.
 Головуючий  
  Судді: