ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       24 лютого 2021 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 727/5523/18
       Провадження №22-ц/822/269/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого - Литвинюк І. М. 
суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.         
секретар - Герман Я.І.
за участю - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 вересня 2020 року у цивільній справі за поданням державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби м. Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Марко В.М. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , головуючий у І-й інстанції - Смотрицький В.Г.,

ВСТАНОВИВ: 
       У вересні 2019 року старший державний виконавець Першого відділу державної виконавчої служби м. Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Марко В.М. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 .
Подання обґрунтовано тим, що на виконанні у Першому відділі державної виконавчої служби м. Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області перебуває виконавче провадження №57290386 з виконання виконавчого листа №727/5523/18 від 20 вересня 2018 року, виданого Шевченківським районним судом міста Чернівці, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів в сумі 392 100 грн.
26 вересня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та направлено сторонам.
Згідно з інформацією, наданою на запити до Державної фіскальної служби України, інформація про номери рахунків, відкритих у банках та інших фінансових установах України, до ДФС не надходила. За даними Пенсійного фонду України про осіб боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, інформацію не знайдено, на обліку як отримувач пенсії не перебуває. Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру МВС України за боржником транспортні засоби не зареєстровано.
ОСОБА_1 без поважних причин не з`являється за викликом до виконавця та не виконує вимоги виконавчого документа.
Відповідно до даних Державної міграційної служби України ОСОБА_1 документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 та неодноразово перетинав кордон.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 липня 2018 року станом на момент подання не виконано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання, не здійснено, що суперечить вимогам Закону України «Про виконавче провадження».
Просив для забезпечення реального виконання рішення суду тимчасово обмежити право виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 до виконання своїх зобов`язань. 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 вересня 2019 року подання старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби м. Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Марко В.М. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 задоволено. 
Тимчасово обмежено громадянина України ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до моменту фактичного виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом, виданим Шевченківським районним судом м. Чернівці 20 вересня 2018 року по справі №727/5523/18, про стягнення з ОСОБА_1 на користь на користь ОСОБА_2 коштів в сумі 392 100 грн, без вилучення у нього паспорта громадянина України для виїзду за кордон.
Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати. 
Посилається на те, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що державним виконавцем не було подано жодного доказу, який би підтверджував ту обставину, що божник злісно ухиляється від виконання зобов`язань, а лише обмежується формальними довідками державних установ про відсутність коштів та майна. 
На апеляційну скаргу відзив не надходив. 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Задовольняючи подання, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання рішення суду, на виклики до державного виконавця не з`являється та нехтує законними вимогами державного виконавця. Державним виконавцем виконані всі дії для виконання рішення суду. 
Однак колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам ухала суду першої інстанції не відповідає.
З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у Першому відділі державної виконавчої служби м. Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області перебуває виконавче провадження №57290386 з виконання виконавчого листа №727/5523/18 від 20 вересня 2018 року, виданого Шевченківським районним судом м. Чернівці про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів в сумі 392 100 грн.
В силу частини 1 статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, що передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.
Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.
Пунктом 5 частини 1 статті 6 цього Закону передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.
В силу статті 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.
Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.
Це право віднесено у ЦК до особистих немайнових прав фізичної особи (книга друга ЦК), а саме - до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (глава 21 книга друга ЦК). Відповідно до ч.3 ст.269 ЦК особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.
За змістом пункту 19 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Згідно з частинами 1, 3 статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
У пункті 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року №6 зазначено, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження, особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12). У зв`язку із цим у разі доведення факту зловживання процесуальними правами чи невиконання обов`язків, передбачених статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження зазначене може бути підставою для відповідного реагування, зокрема звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України згідно з пунктом 18 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження».
Виходячи зі змісту статті 33 Конституції України, статті 313 ЦК України, пункту 19 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України, і в`їзду в Україну громадян України», в їх системному зв`язку, вбачається, що право боржника на свободу пересування може бути обмежено лише у виключних випадках у зв`язку з навмисними діями останнього, що спрямовані на ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду.
Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків, у зв`язку з чим і здійснюється примусове виконання.
Це також є підставою для звернення виконавця з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження. Обов`язок щодо підтвердження цих обставин належними доказами покладається на виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України.
Однак, в порушення зазначених вимог, судом першої інстанції належним чином не встановлено, а державним виконавцем Марко В.М. не доведено факт ухилення боржника від виконання рішення суду.
Відповідно до статей 76, 77, 78, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів на підтвердження того, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання обов`язку виконання зобов`язань за судовим рішенням матеріали справи не містять. 
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частини перша статті 376 ЦПК України).
За таких обставин, оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні подання державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби м. Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Марко В.М. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 вересня 2020 року скасувати.
У задоволенні подання державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби м. Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Марко В.М. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Повна постанова складена 24 лютого 2021 року.

Головуючий                                                І.М. Литвинюк
Судді:                                                                Н.К. Височанська
                                                                       А.І. Владичан