ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1769/21 Справа № 214/5620/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гринь Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 214/5620/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання - Кислиця І.В.

сторони:
позивач -    ОСОБА_1 ,
відповідач – Міністерство оборони України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 серпня 2020 року, яке ухвалене суддею Гринем Н.Г. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 26 серпня 2020 року, - 

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 був призваний на строкову військову службу до Збройних сил України 08.11.2016 року. В період з 14.11.2016 року по 03.12.2016 року навчався в навчальному підрозділі військової частини НОМЕР_1 за програмою початкової підготовки молодого солдата. З 05.12.2016 року по 26.12.2016 року проходив навчання в навчальному підрозділі військової частини НОМЕР_2 у м. Одеса, а потім проходив військову службу в якості старшого солдата, водія взводу охорони військової частини. 
Під час проходження військової служби його стан погіршився та його направили до медичного пункту, а потім до госпіталю. Під час лікування був встановлений діагноз: ембріональний рак правого яєчка Т2N0М0, 2 стадія, 11 кл.гр. та зроблена операція. У відповідності до свідоцтва про хворобу №1673 (додаток 11 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних силах України) захворювання пов`язане з проходженням військової служби. Після перенесеного захворювання, згідно Розкладу хвороб, він непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час. 
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 05.09.2017 року №17 він, старший солдат строкової військової служби, звільнений з військової служби у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я) ч.6 ст. 26 з урахуванням п. б ч.2 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».   
У відповідності до свідоцтва про хворобу №1673 від 31.08.2017 року військово-лікарської комісії Південного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювання, поранень, контузій, травм, каліцтв підтверджено, що вказане захворювання пов`язане з проходженням військової служби. Висновком Дніпропетровської обласної МСЕК №5 від 27.11.2017 року позивачу була встановлено 3 групу інвалідності, захворювання пов`язане з проходженням військової служби. МСЕК також встановлено обмеження по умовам праці, йому не дозволено тяжка фізична праця, переохолодження. 
Міністерством оборони України у 2017 році йому була виплачена вихідна допомога при звільненні в запас у розмірі 8 посадових окладів. Інших виплат, в тому числі і відшкодування моральної шкоди, він не отримував. Як інваліду війни 3 групи, позивачеві була встановлена пенсія в розмірі 1452 гривень. Після звільнення в запас він був направлений до постановлення на облік до КЗ «Криворізький онкологічний диспансер». Йому було запропоновано лікування у вигляді хіміотерапії, однак він відмовився у зв`язку із відсутністю коштів. На даний час він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, у зв`язку із отриманим захворюванням йому слід контролювати свій стан здоров`я, лікарі побоюються рецидиву та метастазів, тому він відчуває себе пригніченим. Йому доводиться звертатись за психологічною допомогою до фахівців. Лікування анонімне, оплатне. Вина відповідача у завданні моральної шкоди полягає у самому факті отримання ним захворювання під час служби у Збройних силах. Він вважає, що мінімальною сумою компенсації за перенесені ним душевні страждання достатньою є сума 1452000 грн., що дорівнює 1000 кратному розміру отриманої ним пенсії. До призову на військову службу він був здоровим та отримане захворювання позбавило його можливостей реалізації його звичок, бажань, він міг отримати іншу роботу без обмежень. У завданні моральної шкоди вбачає вину Міністерства оборони України, як уповноваженого органу державного управління. Наявність причино-наслідкового зв`язку між виконанням ним військового обов`язку та наслідками підтверджується наданими ним документами. Відтак, саме на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган, покладається обов`язок відшкодувати йому моральну шкоду. 
Посилаючись на викладене, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 1 425 000,00 грн.
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 серпня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на неврахування судом п. 81 Положення про Міністерство оборони України, згідно якого саме Міністерство оборони України здійснює заходи, спрямовані на реалізацію соціально-економічних і правових гарантій військовослужбовцям, членам їх сімей та працівникам Збройних Сил України, особам, звільненим у запас або відставку, а також членам сімей військовослужбовців які загинули, пропали безвісті, стали інвалідами під час проходження військової служби або потрапили в полон у ході бойових дій (війни) чи під час участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки, захисту військовослужбовців, членів їх сімей та працівників. Тобто, саме відповідач має відшкодовувати завдану моральну шкоду.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Сілкіну М.В., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника відповідача Міністерства оборони України - Вологжаніну О.Д., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 був призваний на строкову військову службу 09.11.2016 року та навчався в навчальному підрозділі військової частини НОМЕР_1 за програмою початкової підготовки молодого солдата, з 05.12.2016 року по 26.12.2016 року проходив навчання в навчальному підрозділі військової частини НОМЕР_2 у м. Одеса, у подальшому проходив військову службу в якості старшого солдата на посаді водія взводу охорони військової частини, з 06.09.2017 року звільнений у запас, що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_3 (а.с. 15-18) та копією облікової картки до військового квитка серії НОМЕР_3 (а.с. 56) та не заперечувалось сторонами під час судового розгляду.
Згідно свідоцтва про хворобу №1673 31 серпня 2017 року військово-лікарською комісією (хірургічного профілю) Військово-медичного клінічного центру Південного регіону за розпорядженням командира в/ч НОМЕР_2 від 10.08.2017 року №350/312/24/2141 було проведено огляд ОСОБА_1 та було встановлено, що захворювання пов`язане з проходженням військової служби, й, на підставі ст. 8 б графи І Розкладу хвороб, останній непридатний до військової служби у мирний час, обмежено придатний у воєнний час (а.с. 53).
З 31.07.2017 року по 01.09.2017 року ОСОБА_1 проходив лікування у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону та було встановлений діагноз: ембріональний рак правого яєчка Т2 N0M0 2 стадія, ІІ кл.гр., операція (03.08.2017 року правостороння фунікулоорхєктомія. Стан після перенесеної вітряної віспи, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого №11132 (а.с. 54-55) .
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 05.09.2017 року з 07.09.2017 року старший солдат строкової військової служби ОСОБА_1 , водій взоду охорони роти охорони військової частини НОМЕР_2 , звільнений у запас за пункту б (за станом здоровя) ч.6 ст. 26 з урахування п.б ч.8 чт. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (а.с. 7).
Відповідно до виписок з акту МСЕК (а.с.5), за результатами первинного огляду 27.11.2017 року встановлено третю групу інвалідності з 21.11.2017 року, причина інвалідності захворювання, пов`язане з проходженням військової служби, строком до 01.12.2018 року, протипоказана важка праця, переохолодження. Повторним переоглядом третя група інвалідності з 01 грудня 2019 року строком до 01.12.2020 року, протипоказана важка праця, можлива праця водія (а.с. 101-102).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів факту протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями завдавача шкоди та вини відповідача у її заподіянні.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Аналогічні роз`яснення містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».
При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.
Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон) відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.
Положеннями статті 11 вказаного Закону встановлено, що військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.
Таким чином, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що відсутні підстави для покладення обов`язку про відшкодування моральної шкоди саме на Міністерство оборони України.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено внаслідок чиїх рішень, дій чи бездіяльності позивач отримав захворювання, які стали причиною завдання моральної шкоди. Сам факт захворювання позивача під час проходження військової служби не є доказом протиправних дій, бездіяльності або рішень осіб, відповідальність за які несе держава Україна в особі Міністерства оборони.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського  районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 серпня 2020 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 січня 2021 року

Головуючий: 

Судді: