ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ 
 
28 січня 2021 року
м. Київ
справа № 234/18328/17
провадження № 51-693км19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного  кримінального суду у складі:
 
головуючого                                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:                                                        
секретаря судового засідання                   ОСОБА_4 , 
прокурора                                                        ОСОБА_5 ,
засудженого                                                    ОСОБА_6 ,
захисника                                                        ОСОБА_7 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017050390002758, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і жителя АДРЕСА_1 , ранішесудимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі — КК), 
 
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Краматорського міського суду Донецької області від 21 червня 2018 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 15 січня 2019 року. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Краматорського міського суду Донецької області від 21 червня 2018 року ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: 
- за ч. 2 ст. 185 КК — на строк 1 рік;
- за ч. 2 ст. 121 КК — на строк 9 років.
На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років. 
 
За цим же вироком засуджено ОСОБА_8 , судові рішення щодо якого в касаційному порядку не оскаржуються.
 
Стягнуто із засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 солідарно на користь ОСОБА_9 50 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
 
Донецький апеляційний суд ухвалою від 15 січня 2019 року вирок суду першої інстанції залишив без зміни. 
 
ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 17 вересня 2017 року близько 12:00, перебуваючи у квартирі   АДРЕСА_2 , де проводив ремонтні роботи, повторно таємно викрав майно, яке належить ОСОБА_10 , на загальну суму 561,86 грн. 
Крім того, ОСОБА_6 11 жовтня 2017 року близько 08:00, перебуваючи у квартирі за місцем свого проживання на АДРЕСА_3 , діючи у групі осіб з ОСОБА_8 , у ході сварки з ОСОБА_11 з метою заподіяння фізичної шкоди здоров`ю умисно завдав останньому двох ударів кулаками в обличчя, внаслідок чого потерпілий впав спиною на підлогу.  Продовжуючи злочинні дії, ОСОБА_12 та ОСОБА_8 умисно завдали ОСОБА_11 , який лежав на підлозі, не менше шести ударів у голову, не менше чотирьох ударів в обличчя, не менше трьох ударів ногами в грудну клітку та не менше двох ударів у черевну порожнину, заподіявши потерпілому численних тяжких тілесних ушкоджень. Смерть ОСОБА_11 настала того ж дня об 11:50 у результаті поєднаної тупої травми грудної клітки, живота, голови, що супроводжувалася численними двосторонніми переломами ребр, грудини, забиттям легень, розривом печінки з внутрішньочеревною кровотечою, осередковими крововиливами під м`якими мозковими оболонками, ускладнилася розвитком набряку легень і головного мозку, нерівномірним кровонаповненням і недокрів`ям внутрішнього органу та перебуває у прямому причинному зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі та доповненнях до неї засуджений  ОСОБА_6 посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Просить скасувати судові рішення в частині його засудження за ч. 2 ст. 121 КК та закрити кримінальне провадження в цій частині. 
На обґрунтування своїх доводів засуджений зазначає, що:
- належних доказів його винуватості матеріали провадження не містять, тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 він не заподіював і не бачив, щоб його бив ОСОБА_8 , потерпілий погрожував йому ножем, тому він його виставив за двері; 
- оскільки він не вчиняв кримінального правопорушення, передбаченого  ч. 2 ст. 121 КК, то з нього безпідставно стягнуто кошти в рахунок відшкодування моральної та майнової шкоди;
- судом не розмежовано,  які саме дії вчинено ним, а які ОСОБА_8 ;
- до нього застосовувалися незаконні методи ведення слідства, працівники поліції та слідчі здійснювали фізичний та моральний тиск, увірвалися у квартиру без ордера на обшук, виламавши вхідні двері, у відділку били, катували, тому він вимушений був надавати визнавальні показання; 
- слідчі дії, а саме його затримання, слідчий експеримент, ознайомлення з матеріалами провадження, проводилися без участі захисника.
 
Позиції учасників судового провадження
Від учасників судового розгляду заперечень на касаційну скаргу не надходило.
 
У судовому засіданні:
- засуджений та захисник підтримали касаційну скаргу;
- прокурор вважав судові рішення законними та обґрунтованими й просив залишити їх без зміни. 
 
Мотиви Суду
Висновки суду в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК у касаційній скарзі не оскаржуються і Судом не перевіряються.
У касаційній скарзі порушується питання про перевірку судових рішень у касаційному порядку у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповнотою судового розгляду. Проте зазначені обставини відповідно до вимог ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі — КПК) не можуть бути підставою для скасування або зміни судових рішень у касаційному порядку. Крім того, згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. З урахуванням зазначеного суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доводам, наведеним у касаційній скарзі, в частині встановлених судом фактичних обставин провадження та оцінки доказів, належність і допустимість яких було перевірено судом апеляційної інстанції.
 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у заподіянні групою осіб з ОСОБА_8 умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілогоОСОБА_11 , ґрунтується на сукупності доказів, досліджених судом.
 
Будучи допитаним у судовому засіданні суду першої інстанції, ОСОБА_6 не заперечував факту сварки з потерпілим у своїй квартирі, під час якої, з його слів,  ОСОБА_11 кинувся на нього, внаслідок чого він ударив його один раз кулаком у ніс, після чого умив у ванній та випровадив з квартири. Наголошував, що підписав усі процесуальні документи щодо завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_11 під фізичним впливом працівників слідства. 
 
Обвинувачений ОСОБА_8 у суді першої інстанції давав показання про те, що він ночував у квартирі ОСОБА_6 . Почувши гуркіт, забіг на кухню, де побачив ОСОБА_11 на полу, у нього була гематома на обличчі та розбитий ніс. ОСОБА_6 та він завдали потерпілому ОСОБА_11 ще по два удари в обличчя кожний, крім того, ОСОБА_6 ударив потерпілого ногою по ребрах. Останній від їх ударів приблизно на 15 хвилин втратив свідомість, щоб привести його до тями, вони повністю намочили його у ванні з водою. Коли ОСОБА_11 опритомнів, вони посадили його до ліфту та пішли спати. Приблизно через дві години прийшли співробітники поліції та їх затримали. На досудовому розслідуванні на нього здійснювався психологічний тиск. 
 
Свідок ОСОБА_13 суду показала, що також ночувала у квартирі ОСОБА_6 . Почула гуркіт, на кухні побачила ОСОБА_11 , який лежав на полу, а ОСОБА_6 стояв над ним та вже завдав удару потерпілому. ОСОБА_8 відтягнув ОСОБА_6 від ОСОБА_11 , а потім один раз вдарив останнього кулаком по обличчю, оскільки той її образив. Після цього вона пішла спати. Тілесних ушкоджень ОСОБА_11 обвинуваченим не завдавав. 
 
Свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що є сусідом ОСОБА_15 з нижнього поверху. Зранку чув із цієї квартири шум боротьби в районі кухні та коридору, цього ж дня близько 08:00 двірник виявила в під`їзді  ОСОБА_11 без свідомості, він одразу викликав швидку допомогу та поліцію. Знає, що потерпілий постійно приходив до батька ОСОБА_16 .
 
Суд першої інстанції установив, що:
- наведені показання обвинуваченого ОСОБА_8 та вищевказаних свідків узгоджуються з показаннями потерпілої, свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та судово-медичногоексперта ОСОБА_19 ;
-винуватість  ОСОБА_6 об`єктивно підтверджується даними протоколів огляду місця події, предметів, слідчих експериментів, висновками експертів, у тому числі судово-медичної експертизи, та іншими доказами;
- доводи обвинувачених про те, що потерпілий сам напав на них, ударивши ногою в живіт, спростовуються показаннями потерпілої ОСОБА_9 – дружини ОСОБА_20 , яка пояснила, що її чоловіку було 67 років, в нього були хворі ноги, а права рука не підіймалась. 
Наявності в потерпілого ножа судом не встановлено.
 
Вищевказані докази було ретельно досліджено в суді першої інстанції та визнано достатніми й допустимими доказами, які у своїй сукупності доводять обвинувачення, висунуте  ОСОБА_6 . 
На підставі аналізу цих доказів суд першої інстанції, виходячи з конкретних обставин провадження, дійшов висновку, що об`єктивні дані судово-медичної експертизи в сукупності з показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_21 і ОСОБА_22 спростовують доводи обвинувачених, надані в судовому засіданні, про те, що вони тільки по одному разу кожний вдарили потерпілого в обличчя. 
 
Експертизою, правильність висновків якої підтвердив у судовому засіданні експерт ОСОБА_19 , підтверджується, що потерпілому ОСОБА_11 було загалом завдано не менше 11 ударів у голову та по тулубу, в результаті яких заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, та смерть ОСОБА_11 перебуває у прямому причинному зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями, які утворилися в один короткий проміжок часу. Характер і локалізація заподіяних ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, сила, з якою їх було завдано, та їх кількість достовірно свідчать про наявність в обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень. Відповідно до висновку судово-медичного експерта від 23 листопада 2017 року № 14 не виключається можливості утворення тілесних ушкоджень, виявлених при дослідженні трупа ОСОБА_11 , при механізмі, зазначеному ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 в ході проведення слідчих експериментів за їхньою участю. Також з медичних документів та показань свідків достовірно встановлено, що подія мала місце саме 11 жовтня 2017 року.
 
Факт наявності відповідно до висновку експерта від 22 листопада 2017 року №1123/Н на джинсах, у які ОСОБА_6 був вдягнутий в момент заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 , крові людини, яка може належати останньому, спростовує доводи в касаційній скарзі ОСОБА_6 про те, що ударів потерпілому він не завдавав, і це обґрунтовано було враховано судом.
Суд першої інстанції дослідив питання щодо застосування до обвинувачених на етапі досудового розслідування недозволених методів ведення слідства.
Так, суд ухвалою від 17 травня 2018 року доручив прокурору Донецької області перевірити факти недозволених методів психічного та фізичного впливу та незаконного утримання протягом трьох днів до обрання запобіжного заходу.
Згідно з постановою прокуратури Донецької області від 11 червня 2018 року, яка не оскаржувалась до вищого органу чи посадової особи або безпосередньо до суду, кримінальне провадження № 42018050000000271за ознаками кримінальних правопорушень, передбаченихч. 2 ст. 365 та ч. 1 ст. 371 КК, порушене за результатами звернення обвинувачених і захисника ОСОБА_7 , закрито за відсутністю в діях працівників поліції Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області складу кримінальних правопорушень (т. 2, а.п. 224–225). 
Із тілесних ушкоджень станом на 12 жовтня 2017 року в ОСОБА_6 виявлено тільки подряпини на пальці, які могли утворитися від двох впливів. 
Крім того, з наданих у судовому засіданні під час касаційного розгляду засудженим ОСОБА_6 матеріалів убачається, що постановою слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, від 25 червня 2020 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 62020050000000113 від 21 січня 2020 року за фактом перевищення співробітниками Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області своїх службових обов`язків, закрито у зв`язку з відсутністю в їхніх діях ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 365 КК.
Суд обґрунтовано поклав в основу вироку фактичні дані протоколів слідчих експериментів за участю підозрюваних ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , під час проведення яких вони вказали на місце вчинення злочину, де, як саме і куди вони завдали ударів потерпілому, деталізували свої та один одного дії, а також переміщення потерпілого у квартирі та за її межами. Таким чином, вони своїми діями відтворили обстановку та обставини події злочину, що відповідає приписам ст. 240 КПК, і з урахуванням вказаних обставин протоколи цих слідчих експериментів за своїм змістом не є такими, що їх можна розцінювати саме як допит підозрюваних. Відмова в судовому засіданні ОСОБА_6 від своїх показань, даних під час проведення слідчого експерименту, не тягне за собою визнання цього доказу недопустимим, що узгоджується з висновком, який міститься в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у справі  № 740/3597/17, провадження № 51-6070кмо19, згідно з яким заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту.
Крім того, судом першої інстанції враховано, що результати слідчих експериментів за участю ОСОБА_6 , ОСОБА_8 узгоджуються як між собою, так і з іншими зібраними доказами, зокрема з висновками судово-медичної експертизи, в яких зазначалися кількість та локалізація ударів, заподіяних потерпілому. До того ж результати зазначеної експертизи були отримані вже після проведення 12 і 13 жовтня 2017 року слідчих експериментів за участю підозрюваних та їхніх захисників, а також свідка ОСОБА_13 .
Зважаючи на наведене, Суд погоджується з такими висновками та вважає, що доводи касаційної скарги про застосування до  ОСОБА_6  фізичного та психічного тиску, внаслідок чого він нібито вимушений був оговорити себе, матеріалами цього кримінального провадження не підтверджуються і жодним чином не спростовують правильності висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 . 
 
При цьому, як убачається зі змісту рішення суду першої інстанції, при постановленні вироку суду враховувалися показання обвинувачених, які вони надавали безпосередньо в судовому засіданні. Крім цього, їх вина підтверджується сукупністю інших доказів у кримінальному провадженні, яким судом була надана належна оцінка, і сукупність цих доказів є достатньою для висновку про те, що дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК кваліфіковано правильно.
З урахуванням того, що суд першої інстанції достеменно встановив, що  ОСОБА_6 і  ОСОБА_8 , діючи спільно для досягнення єдиного злочинного результату, спрямованого на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень групою осіб, завдали потерпілому ОСОБА_11 не менше 11 ударів у голову та по тулубу, чим заподіяли останньому тяжких тілесних ушкоджень, в результаті яких настала його смерть, доводи в касаційній скарзі засудженого про те, що судом не розмежовано, яких саме ударів завдав він, а яких ОСОБА_8 , в цілому не спростовують правильності висновків суду щодо кваліфікації їхніх дій.
Апеляційний суд, розглядаючи провадження в апеляційному порядку за скаргами обвинуваченого  ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , ретельно дослідив матеріали кримінального провадження та дійшов переконливого висновку про те, що винуватість обвинувачених повністю підтверджується наявними у провадженні доказами.
Також апеляційний суд вважав необґрунтованими доводи, надані обвинуваченим ОСОБА_6 у судовому засіданні, щодо порушення його права на захист, застосування недозволених методів ведення досудового розслідування та щодо необхідності визнання на цій підставі частини доказів недопустимими.
Проаналізувавши доводи апеляційних скарг, які аналогічні доводам. Наведеним у касаційній скарзі, апеляційний суд надав їм належну оцінку. Ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК. 
Доводи в касаційній скарзі засудженого щодо порушення його права на захист Суд вважає необґрунтованими, оскільки вони суперечать матеріалам кримінального провадження.
Зокрема, засуджений у касаційній скарзі посилається на те, що затримання, слідчий експеримент, ознайомлення з матеріалами провадження проведено без залучення захисника, проте згідно з протоколом слідчого експерименту за участю ОСОБА_23 у його проведенні брали участь захисник ОСОБА_24 та поняті ОСОБА_25 і ОСОБА_26 , зауважень щодо цього протоколу не було (т. 1, а.п. 248). Такожвідповідно до протоколу надання доступу до матеріалів досудового розслідування обвинувачений ПечОСОБА_27 та захисник  ОСОБА_24 одночасно ознайомилися з цими матеріалами в повному обсязі, зауважень та клопотань не надходило (т. 1, а.п. 227).
З матеріалів провадження вбачається, що за ухвалою слідчого судді від 13 жовтня 2017 року  ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та цього ж дня відповідно до протоколу затримання особи його було затримано в порядку ст. 213 КПК. Затримання відбувалось у присутності понятих,  ОСОБА_6 роз`яснено його права, у тому числіна першу вимогу мати захисника і побачення з ним, клопотань та заяв від  ОСОБА_6 не надходило (т. 2, а.п. 23-24).Тому з урахуванням того, що участь захисника у цьому провадженні не є обов`язковою відповідно до ст. 52 КПК, порушення права на захист при затриманні  ОСОБА_6 не вбачається.
Також з матеріалів провадження видно, що відповідно до протоколу огляд місця події проводився у квартирі ОСОБА_6 11 жовтня 2017 року з письмового дозволу й за участю володільця квартири, батька обвинуваченого – ОСОБА_18 , та понятих  ОСОБА_28 і ОСОБА_29 , від яких заперечень, уточнень не надійшло. Останні в суді підтвердили, що дійсно брали участь як поняті при огляді квартири, був присутній ОСОБА_18 , якого знають як сусіда. Отже, відповідні доводи в касаційній скарзі не знайшли свого підтвердження. 
Ураховуючи доведеність вини обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.121 КК, а також тяжкість страждань ОСОБА_9 , яка втратила свого чоловіка, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог потерпілої ОСОБА_9 у повному обсязі та стягнення з обвинувачених солідарно 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Таким чином, даних, які би свідчили, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність або допущено такі істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не виявлено. 
З огляду на вищезазначене відсутні обґрунтовані підстави для задоволення касаційної скарги засудженого  ОСОБА_23 . 
Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Краматорського міського суду Донецької області від 21 червня 2018 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 15 січня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 , -  без задоволення.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                           ОСОБА_3