УХВАЛА

05 лютого 2021 року 
м. Київ

Справа №  910/8147/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. - головуючого, Дроботової Т.Б., Чумака Ю.Я.

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Люкс Країна"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2020
та рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2020
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Люкс Країна"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче об`єднання "Спецпромкомплекс"
про стягнення 113 719,70 грн,
ВСТАНОВИВ:
29.01.2021 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Люкс Країна" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2020 (повний текст складено 30.12.2020) та рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2020 у справі №   910/8147/20, подана 19.01.2021 безпосередньо до суду касаційної інстанції засобами поштового зв`язку.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з наступного.
За змістом пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
За змістом частини сьомої зазначеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Предметом позову у справі № 910/8147/20 є стягнення грошових коштів у сумі 113 719,70 грн, тобто ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (227 000,00 грн станом на 01 січня 2021 року), а тому справа є малозначною згідно з наведеними приписами Господарського процесуального кодексу України.
Обґрунтовуючи необхідність відкриття касаційного провадження, заявник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа має виняткове значення для нього, оскільки господарські суду попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 03.08.2018 у справі № 917/877/17 від 26.06.2019 у справі № 591/4543/16-ц, від   08.10.2019 у справах № 520/3060/19 та № 820/5099/18, від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, від 13.11.2020 у справі № 804/7119/16 щодо застосування п.п.   14.1.39, 14.1.176, 14.1.212 пункту 14.1 статті 14, пункту 54.1 статті 54, статей 127, 229 Податкового кодексу України, статей 22, 623 Цивільного кодексу України, частини восьмої статті 141, статті 224 Господарського кодексу України у подібних правовідносинах.
Водночас, як вбачається з аналізу наведених скаржником посилань на позиції Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зазначені посилання мають нерелевантний характер, оскільки наведені правові висновки зроблені за інших встановлених обставин справи, а доводи скаржника фактично зводяться до незгоди із встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи і оцінкою доказів та спрямовані на спонукання Верховного Суду щодо встановлення інших, відмінних від встановлених судами попередніх інстанцій, обставин справи та переоцінку (додаткову перевірку) зібраних у справі доказів.
При цьому, за змістом частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
У такий спосіб колегія суддів доходить висновку, що доводи касаційної скарги не мають фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також скаржником не доведено виняткове значення справи для нього. Отже, касаційна скарга не містить належних обґрунтувань виключних випадків, визначених підпунктами "а" - "г" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, може бути переглянуто у касаційному порядку.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
З огляду на викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Люкс Країна" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2020 у справі №   910/8147/20, на підставі пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З огляду на викладене та керуючись статтями 12, 163, 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Люкс Країна" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2020 у справі №   910/8147/20.
2. Касаційну скаргу та додані до неї матеріали (в тому числі платіжне доручення №   88 від 19.01.2021 на суму 4 204,00 грн) повернути заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          В.А. Зуєв

Судді                                                                                                    Т.Б. Дроботова

                                                                                                    Ю.Я. Чумак