22-ц/804/735/21 
                                                                                405/4041/20 
                                               
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М             У К Р А Ї Н И

02 березня 2021 року                                                                                                 місто Маріуполь

   справа № 405/4041/20
   провадження № 22-ц/804/735/21   
      
Донецький апеляційний суд у складі: 
  
                           судді-доповідача                                      Пономарьової О.М.,
                           суддів                                                        Зайцевої С.А., Ткаченко Т.Б.,
                           секретар судового засідання                   Грішко С.В.,

сторони:
позивач – ОСОБА_1 
відповідачі – Головне управління Національної поліції в Донецькій області, Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області у складі суді Федотової В.М. від 27 листопада 2020 року, 

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
07 липня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок неправомірного звинувачення у адміністративному правопорушенні, до Управління Державної казначейської служби України у м. Бахмуті та Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області, які змінені за його клопотанням на Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області та Головне управління Національної поліції в Донецькій області.
Позовна заява мотивована тим, що 10 січня 2018 року поліцейський сектору реагування патрульної поліції Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області Данковцев О.В. склав постанову у справі про адміністративне правопорушення, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії НК №449505, що позивач 10 січня 2018 року керував транспортним засобом без посвідчення водія, чим скоїв правопорушення, передбачене ст. 126 КУпАП, згідно з якою на позивача накладено стягнення у вигляді штрафу. 
Постанову складено за відсутності позивача, чому передувала безліч порушень з боку поліції, незаконні звинувачення та погрози, перевірка на стан наркотичного сп`яніння, результат якого показав, що позивач був абсолютно тверезим.
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 31 липня 2018 року у справі № 219/3510/18 постанову серії НК №449505 скасовано у зв`язку з її неправомірністю та відсутністю складу правопорушення. Провадження у справі закрите, рішення не було оскаржене сторонами у встановлений законом строк.
Позивач вважає, що дії поліцейських несли свавільний характер, його зупинка була безпідставною, постанова відносно нього винесена безпідставно, в його відсутність його притягнуто до адміністративної відповідальності - за таких обставин вважає, що його права були порушені. 
Про постанову позивач випадково дізнався тільки після відкриття виконавчого провадження. Він був змушений їхати в інше місто, з`ясовувати всі обставини, витрачати свої гроші та час. Мало того, що йому було завдано моральної шкоди при зупинці і внаслідок неправомірних дій поліцейських під час зупинки, він повинен був вживати заходи щодо відновлення своїх прав в суді. 
Розмір моральної шкоди позивач обґрунтував тим, що працівники поліції зупинили його автомобіль у нічний час безпідставно, склали неправомірну постанову, дії працівників поліції не відповідали вимогам Закону України «Про Національну поліцію» та «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затвердженої наказом МВС України №1395 від 07 листопада 2015 року. 
Працівники поліції спілкувались з позивачем не поважно та не ввічливо, порушуючи вимоги «Правил етичної поведінки поліцейських», затверджених наказом МВС України від 09 листопада 2016 № І 179. 
З боку поліції на його адресу були погрози та приниження. Також зазначив, що він їхав з вагітною дружиною, яка пережила стрес, що є неоцінимою шкодою для її життя та здоров`я, а також життя та здоров`я дитини, бо в такому стані не можна змушувати нервувати. Дружина та близькі позивача пережили стрес і душевний біль в ситуації, яка склалась з виконавчим провадження, та яку створили працівники Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області.
Під час зупинки працівники поліції не реагували на його вимоги діяти відповідно до норм діючого законодавства, погрожували завданням фізичного болю. На час з`ясування обставин, пошуку консультації юристів тощо, позивач вимушений залишати свою дружину, що не могло не вплинути на стан її здоров`я, пережив сильний душевний біль. Внаслідок зазначених дій з боку працівників поліції, а також складання незаконної постанови, був порушений звичайний порядок життя позивача, він вимушений звертатись до суду для відновлення своїх прав, зазнав фізичних та душевних страждань. Дії працівників поліції призвели до хвилювання, викликали емоційну напругу, почуття образи, приниженої гідності. 
Позивач вважає, що він має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями поліцейських, оскільки провадження по адміністративній справі відносно нього за ст.126 КУпАП закрито. Розмір моральної шкоди позивач оцінив в 100 000 гривень та просив суд стягнути на його користь у встановлений законом спосіб у відшкодування моральної шкоди зазначену суму.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області та Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області відмовлено.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відповідно до ст.1, 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», Закону України «Про Національну поліцію», Положення про Департамент патрульної поліції - Департамент патрульної поліції Національної поліції України та відповідно Управління патрульної поліції у Донецькій області, інспектором якого було складено протокол про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність або досудове розслідування.
А отже, в даному випадку до правовідносин, щодо відшкодування шкоди за позовними вимогами ОСОБА_1 . Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» застосуванню не підлягає.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що складений працівником поліції протокол про адміністративне правопорушення не є актом, який встановлює, змінює чи скасовує норми права у відповідній сфері відносин, або породжує права і обов`язки для позивача. Протокол про адміністративне правопорушення є лише фіксацією порушення, яке виявлено працівником поліції, та відповідно до статті 251 Кодексу України про адміністративне правопорушення є одним із джерел доказів та підставою для подальшого провадження у справі. Протокол, як доказ, підлягає оцінці при розгляді уповноваженою особою справи про адміністративне правопорушення і не може бути скасований.
Позивачем не надано суду доказів на підтвердження порушення стосунків позивача з іншими людьми, у приниженні його честі та гідності, моральних страждань та інших негативних наслідків, на які посилається позивач і які, на думку позивача, настали внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності. Сам факт закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, не є доказом заподіяння йому моральної шкоди та підставою для стягнення моральної шкоди. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
18 січня 2021 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що протокол про адміністративне порушення не є актом, який встановлює, змінює чи скасовує норми права не відповідає обставинам справи, оскільки відносно позивача 18 січня 2018 року винесено постанову НК №449505, якою його безпідставно притягнуто до відповідальності.
Судом першої інстанції не враховано, що неправомірність дій та рішення працівників поліції призвели до почуття приниження та підвищеного нервового хвилювання, адже події на місці зупинки відбувались в присутності його вагітної дружини, для відновлення порушених прав позивач був вимушений звертатися до Державної виконавчої служби, а відсутність будь-якої реакції з боку Національної поліції на встановлений судом факт неправомірних дій співробітника поставила під сумнів дотримання вимог ст. 3 Конституції України про найвищу цінність честі, гідності, недоторканості і безпеки, дотримання прав і свобод людини.

Доводи інших учасників справи
11 лютого 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Головного управління Національної поліції України в Донецькій області. 
Відповідач вважає апеляційну скаргу не обгрунтованою та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, оскільки позивачем не надано належних доказів заподіяння йому моральної шкоди та не доведено наявності негативних явищ, які сталися внаслідок незаконних дій посадової особи Національної поліції. Також, позивачем не доведено наявності причинного зв`язку між діями заподіювача шкоди та такою шкодою. Лише проведення судово-психологічної експертизи може підтвердити наявність моральної шкоди, спричиненої позивачу, проте така експертиза у справі не проведена.
11 лютого 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Управління Державної казначейської служби України у м. Бахмуті Донецької області, в якому заявник просить відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення суду першої інстанції без змін, оскільки позивачем ОСОБА_1 не надано належних доказів заподіяння йому моральної шкоди, не доведено та не підтверджено негативних явищ, які сталися в наслідок незаконних дій посадових осіб Національної поліції, не доведена наявність причинного зв`язку між діями заподіювача та спричиненою шкодою.
Управління звертає увагу апеляційного суду, що норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не поширюються на правовідносини, що склалися між сторонами у справі, оскільки стосуються лише кримінальних проваджень та процесуальних дій в їх межах, що визнані незаконними.

Рух справи у суді апеляційної інстанції
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 січня 2021 року визначений склад суду: Пономарьова О.М. (суддя-доповідач), Зайцева С.А., Ткаченко Т.Б.
Ухвалою апеляційного суду від 28 січня 2021 року відкрито апеляційне провадження у цій справі.
Ухвалою апеляційного суду від 08 лютого 2021 року у справі закінчено проведення підготовчих дій та призначено до розгляду.
11 лютого 2021 року через систему Електронний суд на електрону адресу апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, яке задоволено ухвалою апеляційного суду від 16 лютого 2021 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
10 січня 2018 року поліцейським сектору реагування патрульної поліції Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області Данковцевим О.В. складено постанову у справі про адміністративне правопорушення, зафіксоване не в автоматичному режимі серії НК №449505 про накладення на позивача стягнення у вигляді штрафу за те, що ОСОБА_1 10 січня 2018 року керував транспортним засобом без посвідчення водія, чим скоїв правопорушення, передбачене ст. 126 КУпАП.
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 31 липня 2018 року у справі № 219/3510/18 визнані протиправними дії поліцейського сектору реагування патрульної поліції Бахмутського ВПГУНП в Донецькій області в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1ст. 126 КУпАП за постановою серії НК №449505 від 10 січня 2017 року. Визнано незаконною та скасовано постанову серії НК №449505 від 10 січня 2017 року, винесену поліцейським сектором реагування патрульної поліції Бахмутського ВПГУНП в Донецькій області про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. Закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1ст. 126 КУпАП (а.с.6).

Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , який підтримав доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, та застосовані норми права
Звернувшись до суду з даним позовом, позивач посилався на незаконність дій працівників поліцейський сектору реагування патрульної поліції Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області, які склали постанову у справі про адміністративне правопорушення, що він 10 січня 2018 року керував транспортним засобом без посвідчення водія, чим скоїв правопорушення, передбачене ст. 126 КУпАП, згідно з якою на позивача накладено стягнення у вигляді штрафу. Постанову складено за відсутності позивача, чому передувала безліч порушень з боку поліції, незаконні звинувачення та погрози, перевірка на стан наркотичного сп`яніння, результат якого показав, що позивач був абсолютно тверезим і цими діями йому заподіяно моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 23, 1167, 1174, 1176 ЦК України, ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію», Конституції України.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.
В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Частиною 6 ст.1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
У правовому висновку Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17 вказано, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті1173,1174 цьогоКодексу).
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що до правовідносин, щодо відшкодування шкоди за позовними вимогами ОСОБА_1 по даній справі Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» застосуванню не підлягає.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
В постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року по справі № 454/1213/16-ц зазначено наступне.
Положеннями частин першої – третьої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
З урахуванням встановлених у справі обставин, суд першої інстанції дійшов правильно висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження порушення стосунків позивача з іншими людьми, у приниженні його честі та гідності, моральних страждань та інших негативних наслідків, на які посилається позивач і які, на думку позивача, настали внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності.
Сам факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, не може вважатися доказом заподіяння йому моральної шкоди та підставою для стягнення моральної шкоди. 
Суд першої інстанції дав оцінку наданому позивачем на підтвердження позовних вимог доказу - компакт-диск (DVD-R) із записом, та підставно не прийняв його до уваги, як належний, оскільки інформація, що міститься на диску, не може вважатися доказами про заподіяння моральної шкоди позивачеві.
Проте, апеляційний суд вважає, що констатація судом у судовому рішенні факту протиправності дій поліцейського сектору реагування патрульної поліції Бахмутського ВПГУНП в Донецькій області в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1ст. 126 КУпАП, визнання незаконною та скасування постанови про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1ст. 126 КУпАП, є достатньою і справедливою сатисфакцією у зв`язку притягненням останнього до адміністративної відповідальності.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд погоджуєтьсґ з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди.
Апеляційний суд вважає неправильним посилання суду першої інстанції на те, що складений працівником поліції протокол про адміністративне правопорушення не є актом, який встановлює, змінює чи скасовує норми права у відповідній сфері відносин, або породжує права і обов`язки для позивача, а лише фіксує порушення, яке виявлено працівником поліції, та є одним із джерел доказів та підставою для подальшого провадження у справі, оскільки відносно ОСОБА_1 була складена постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1ст. 126 КУпАП та накладений штраф. Проте цей висновок суду з посиланням на правову позицію Верховного Суду не впливає на правильність ухваленого рішення.
Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в позовній заяві, що була предметом дослідження в судовому засіданні, та не спростовують обгрунтованих та правильних висновків суду.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до помилкового судового рішення. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апеляційної інстанції не надано.
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до частини 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом, і не дають підстав для висновку про порушення чи неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права. 
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції та вважає, що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до положень частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга - без задоволення, питання про розподіл судових витрат апеляційний суд не вирішує.
Керуючись статтями 369, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 09 березня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                                                  О.М. Пономарьова

Судді                                                                                                    С.А. Зайцева 

                                                                                                              Т.Б. Ткаченко