П О С Т А Н О В А
                                        І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
27 січня2021року                                                                                    м. Київ
Справа № 373/651/20
Провадження: № 22-ц/824/1233/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.
секретар Гулієв М.Д.о,
 
 розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Пилипенка Олександра Івановича в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02 листопада  2020 року, ухвалене під головуванням судді Керекези Я.І., 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та моральної шкоди,
  
                                                 в с т а н о в и в :
 
В травні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 26 січня 2017 року між нею та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого позивач надала відповідачу позику в розмірі 35 000 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 26 січня 2017 року становило 952000 грн. 00 коп. Строк повернення позики був встановлений до 01 квітня 2017 року. Відповідач зобов`язання за договором позики не виконав, кошти не повернув, що змусило її звернутися до суду із даним позовом. Водночас протиправними діями ОСОБА_1 їй були заподіяні моральні страждання, оскільки вона перенесла сильні душевні страждання, у зв`язку з чим зазнала моральної шкоди, яку оцінює в розмірі 500 000 грн. Також нею понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, які також просила стягнути з відповідача.
Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  несплачену суму боргу за договором позики від 26 січня 2017 року в розмірі 35 000 доларів США та 3% річних в розмірі 107 216 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10000 грн витрат на правничу допомогу та 10510грн. судового збору.
В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Пилипенко О.І. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважав, що при ухваленні рішення судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, крім того, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, а тому просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги адвокат Пилипенко О.І. в інтересах ОСОБА_1 зазначив, що суд першої інстанції, не дивлячись на неконкретизовані вимоги позивача, а саме, з кого стягувати грошові кошти в сумі 35 000 доларів США та на чию користь, вирішив стягнути з відповідача на користь позивача зазначені кошти. В позові ОСОБА_2 зазначає, що вона передала ОСОБА_1 кошти в національній грошовій одиниці - гривні, в той же час порушила питання про стягнення позики у доларах США. Сторона позивача не змінювала обґрунтування позовних вимог, але суд встановив обставини щодо отримання коштів в іноземній валюті. В той же час, ОСОБА_1 від ОСОБА_2 будь-яких коштів не отримував, про що було наголошено в судовому засіданні представником відповідача. Оскільки ОСОБА_1 не отримував будь-які кошти від ОСОБА_2 , договірних відносин між позивачем та відповідачем не виникало, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи. Окрім того, суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 625 ЦК України, яка не передбачає можливість конвертації однієї валюти в іншу, стягуючи заборгованість за договором позики в іноземній валюті - доларах, розрахував  3% річних в гривнях. Судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, оскільки не застосовано наслідки пропуску строку позовної давності. Застосування прикінцевих положень ЦПК України як підстави для поновлення пропущеного строку позовної давності є помилковим. Більш того, чинним законодавством не передбачена можливість за заявою сторони поновлення «строку на звернення до суду, внаслідок пропуску строку позовної давності».
Ухвалами Київського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні адвокат Пилипенко О.І. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просив її задовольнити.
ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи булаповідомлена належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за  відсутностіпозивача. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 26 січня 2017 року  ОСОБА_1  взяв у ОСОБА_2  у позику 35 000 доларів США, кошти зобов`язувався повернути до 01 квітня 2017 року (а.с.56).
Оригінал розписки про отримання ОСОБА_1 позики в розмірі 35000 доларів США знаходиться в матеріалах справи. 
Відповідач ОСОБА_1 зобов`язання за договором позики не виконав, кошти у вищезазначений строк не повернув.
Оцінивши усі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення із відповідача боргу за договором позики від 26 січня 2017 року в розмірі 35 000 доларів США підлягають задоволенню, оскільки розмір боргу підтверджується виданою позивачем розпискою, встановлений договором строк для повернення боргу закінчився, а наявність у позивача оригіналу боргової розписки свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань. Ураховуючи, що предметом договору позики є кошти в іноземній валюті (долари США), суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат задоволенню не підлягають. З урахуванням вимог позовної заяви, які підтримано позивачем в судовому засіданні, норм ст. 13 ЦПК України, офіційного курсу долару США по відношенню до гривні станом на день постановлення оскаржуваного рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 107 216 грн. 50 коп. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що наслідки порушення договору позичальником, які встановлені ст.ст. 625, 1050 ЦК України, не передбачають відшкодування моральної шкоди. Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, суд вважав, що позивачемподано усі необхідні докази на підтвердження здійснення ним витрат на правничу допомогу у заявленому розмірі, а тому ці вимоги підлягають задоволенню.Також суд вважав, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, зважаючи на карантинні обмеження, що були запровадженні в країні з 12 березня 2020 року.
Колегія суддів не може в повній мірі погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Такий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс 16.
Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Відповідно до положень статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. 
Згідно частини 2 статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто, кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.
Зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або управомочена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника; дату і місце складення розписки.
У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Відповідно до статті 545 ЦК, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.
В силу ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.
Тобто, підтвердженням факту укладення договору та існування зобов`язання між сторонами має бути оригінал розписки.
Як убачається із матеріалів справи, позивачем на підтвердження позовних вимог надано оригінал боргової розписки, який наявний в матеріалах справи.
З урахуванням вищевикладеного, висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивачки суми боргу у розмірі 35 000 доларів США є правильним. 
Доводи скаржника про неотримання відповідачем жодних коштів спростовуються вищенаведеним встановленими обставинами та наявними в матеріалах справи письмовими доказами, що у встановленому процесуальним законом порядку відповідачем не спростовані.
Ураховуючи, що предметом договору позики є кошти в іноземній валюті (долари США), колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог простягнення із відповідача інфляційних втрат.
Так, згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний курс інфляції, що розраховуються Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Така позиція відповідає висновкам, висловленим  у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 761/1716/15-ц  та у постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18, від 05 липня 2018 року у справі № 761/1617/15.
Однак, колегія суддів не може погодитись із висновками суду першої інстанції щодо вирішення вимог про стягнення 3 % річних.
Вирішуючи спір в зазначеній частині, суд першої інстанції вважав, що позивач просив суд стягнути 3% річних за період з квітня 2017 року (встановленої в розписці дати повернення коштів, отриманих у позику) по квітень 2020 року (дати подачі позову до суду).
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
Провівши відповідний розрахунок з урахуванням кількості днів прострочення боргового зобов`язання за період з 02 квітня 2017 року по день ухвалення рішення, які треба помножити на суму боргу саме в доларах США (35000), потім помножити на 3 і поділити на 100 та 365 днів, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача3% річних у розмірі 3768,5 доларів США, що згідно офіційного курсу долару США по відношенню до гривні станом на день постановлення даного рішення становить 107 216,50 грн. 
Проте, при вирішення даних вимог, поза увагою суду першої інстанції залишились положення ст. 13 ЦПК України, згідно якої  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Під матеріальними межами судового розгляду слід розуміти обов`язок суду вирішити справу на підставі тільки тих вимог, які заявлені заінтересованими особами. Процесуальні межі полягають у тому, що суд розпочинає розгляд справи не інакше як за заявою (скаргою) заінтересованої особи.
Із матеріалів позовної заяви убачається, що  ОСОБА_2 просила суд стягнути 3 % річних у розмірі 88 810 грн, що обраховані нею за період з квітня 2017 року по грудень 2019 року. Уточнених позовних вимог ОСОБА_2 заявлено не було.
Ураховуючи вимоги процесуального закону, які зобов`язують суд вирішувати спір в межах заявлених позивачем вимог, у суду першої інстанції були відсутні підстави для розрахунку 3 % річних  з 02 квітня 2017 року по день ухвалення рішення та, відповідно,  збільшення розміру їх розміру.
За таких підстав, колегія суддів доходить висновку про зміну оскаржуваного рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних шляхом зменшення суми 3 % річних, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за договором позики від 26 січня 2017 року, з 107 216 грн до 88 810 грн.
Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 625 ЦК України, яка не передбачає можливість конвертації однієї валюти в іншу, стягуючи заборгованість за договором позики в іноземній валюті - доларах, розрахував  3% річних в гривнях, не можуть бути взяті до уваги колегії суддів, оскільки судом першої інстанції у відповідності до вимог закону розрахунок проведено у валюті зобов`язання (доларах США), але з урахуванням положень статті 13 ЦПК України стягнення 3 % річних проведено  у гривні, як і просила позивачка.
З приводу порушеного відповідачем питання щодо застосування строків позовної давності колегія суддів відмічає наступне.
Розглядаючи заяву відповідача про застосування позовної давності, суд виходив із того, що  з 12 березня 2020 рокуна усій території України установлено карантин.
Відповідно до п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України (у ред. ЗУ № 540-IX від 30.03.2020) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону № 540-ІХ, тобто, з 02 квітня 2020 року.
Даним закономвизначено, що процесуальні строки у визначених ним випадках не зупиняються, не поновлюються, а автоматично продовжуються.
Наведене не стосується ситуацій, коли пропуск процесуального строку відбувався ще до початку оголошення карантину. Тобто, якщо процесуальний строк сплинув до 12 березня 2020 року, то дія Закону 540-ІХ його не змінює.
Отже, карантинні обмеження були запровадженні в країні з 12 березня 2020 року, трирічний строк звернення позивача до суду спливав 01 квітня 2020 року, тобто, вже в період дії карантину на території України, отже, він автоматично продовжився на період дії карантину, який станом на 20 травня 2020 року (дата звернення позивача до суду) не закінчився, відповідні зміни до п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України щодо закінчення продовжених строків набрали чинності 17 липня 2020 року.
Колегія суддів не може погодитись із таким переконанням суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
В силу ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки.
Статтею 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Частиною 5 статті 267 ЦК України передбачено, що якщо суд  визнає  поважними  причини  пропущення  позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Вирішення питання строку позовної давності чітко регламентовано нормами ЦК України, а тому у даному випадку застосуванню підлягають саме положення вищенаведених статтей.
Так, строк на звернення позивачки до суду із даним позовом мав закінчитись 01 квітня 2020 року.
Вирішуючи питання можливості поновлення строку на звернення до суду на підставі ч. 5 ст. 267 ЦК України дослідженню підлягають  причини  пропущення  позовної давності та їх поважність.
Як зазначено вище, з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин.
Так, останнім днем на звернення до суду із даним позовом в межах строку позовної давності було 01 квітня 2020 року, а Закон № 540-ІХ  про продовження процесуальних строків набрав законної сили 02 квітня 2020 року, тобто,  ураховуючи, строк позовної давності на звернення до суду закінчився  саме в період карантину та, фактично, за один день до набрання чинності Законом № 540-ІХ, колегія суддів доходить висновку про поважність  причини  пропущення  позовної давності та існування підстав для захисту порушеного права позивачки в судовому порядку. 
Суд першої інстанції дійшов правильного  висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, проте, поклавши в основу рішення  лише положення Закону 540-ІХ, залишив поза увагоюнорми ЦК України, яким регламентований порядок застосування строку позовної давності, зокрема, ч. 5 ст. 267 ЦК України. 
Наведене свідчить про наявність підстав для зміни рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02 листопада  2020 року в частині вирішення заяви ОСОБА_1 про застосування позовної давності у спорі шляхом викладенння мотивувальної частини рішення з цього питання в редакції цієї постанови.
Оскільки жодних вимог та обґрунтувань з приводу вирішення судом першої інстанції питання щодо відшкодування моральної шкоди апеляційна скарга представника відповідача не містить, позивачем в цій частині рішення не оскаржено, в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції  в цій частині не переглядається.
Щодо посилань скаржника на неконкретизовані позовні вимоги ОСОБА_2 , колегія суддів відмічає, що у позові чітко зазначено як особу позивача, так і особу відповідача. Пропущення у п. 2 прохальної частини прізвищ, імені та по-батькові позивача і відповідача не можуть бути підставою для відмови у позові, оскільки в інших пунктах, зокрема, 3,4,5 чітко викладено позовні вимоги щодо стягнення коштів саме з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 . Суд вважає, що позивач при викладенні прохальної частини позовної заяви припустився описки, але за будь-яких обставин дана технічна помилка (описка) не є порушенням принципу диспозитивності цивільного процесу та не впливає на правильність висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції,  обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги адвоката Пилипенка О.І. в інтересах ОСОБА_1 та зміну рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02 листопада  2020 року в частині вирішення заяви ОСОБА_1 про застосування позовної давності у спорі та в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних. В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
  
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 376,  381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Пилипенка Олександра Івановича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02 листопада  2020 року в частині вирішення заяви ОСОБА_1 про застосування позовної давності у спорі змінити, виклавши мотивувальну частину рішення з цього питання в редакції цієї постанови.
 Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02 листопада  2020 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних змінити.
Зменшити суму 3 % річних, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за договором позики від 26 січня 2017 року, з 107 216 грн до 88 810 (вісімдесяти восьми тисяч восьмиста десяти) грн.
В решті рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02 листопада  2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.   
 
Повне судове рішення складено 01 лютого 2021 року.

Головуючий                                                                                             Т.О. Невідома

Судді                                                                                                         Д.Р. Гаращенко

                                                                                                              А.А. Пікуль