Номер провадження: 22-ц/813/3437/21 
Номер справи місцевого суду: 501/800/19
Головуючий у першій інстанції Смирнов  В. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області) про позбавлення батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чорноморськ Одеської області, на рішення Іллічівського міського суду Одеської області, постановленого під головуванням судді Смирнова В.В. 13 березня 2020року у м. Чорноморськ Одеської області, -
встановила:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою (а.с. 2-3, а.с. 61-62) до ОСОБА_2 з вимогою про позбавлення батьківських прав.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач ОСОБА_2 не приділяє належної уваги вихованню, здоров`ю та розвитку, а тому позивач просила суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чорноморськ Одеської області.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов, в обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що дитина боїться поведінки батька та не бажає з ним бачитись.
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти позову, просив суд відмовити в задоволенні, зазначив, що бажає приймати участь с житті дитини та бачитись з дитиною.
Представник третьої особи ОСОБА_5 в судовому засіданні вказала, що по справі надано висновок, яким зазначено, що орган опіки та піклування виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав, підтримала викладене відповідно висновку, провила суд позов задовольнити.
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1  було відмовлено.
Додатковим рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 19 березня 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , уродженця смт. Великодолинське Овідіопольського району Одеської області, місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ) аліменти на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , НОМЕР_2 , уродженки м. Іллічівськ Одеської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 ) на утримання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно в розмірі ј частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду 18 березня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_4 .
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 березня 2020 рокускасувати, та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги про позбавлення батьківських прав задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, суд першої інстанції не надав правової оцінки довідці про встановлення думки малолітнього ОСОБА_3 щодо позбавлення батьківських прав його батька та не заслухав з цього приводу саму дитину.
Сторони у справі, відповідно до вимог ст.ст. 128, 130 ЦПК України, про час, дату і місце слухання справи 16 лютого 2020 року сповіщались належним чином, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, через обмеження доступу до зали судового засідання Одеського апеляційного суду внаслідок поширення в Україні коронавірусної інфекції COVID-19, не подавали.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 22 лютого 2013 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено шлюб (а.с.6).
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).
Відповідно заяви від 22 квітня 2019 року, ОСОБА_1 зверталась до Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області стосовно причинення їй психологічного, економічного насилля та фізичних побоїв які спричинили погіршення здоров`я з боку чоловіка, ОСОБА_2 , просила притягнути до відповідальності за домашнє насилля (а.с 20-21).
Відповідно відповіді на запит суду від ДНЗ (ясла-садок) № 21 «Журавлик» ЧМР Одеської області № 02-10/23 від 16 травня 2019 року вказано, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поступив до закладу з жовтня 2016 року в молодшу групу, мати характеризується як спокійна, добра та чуйна людина, батько іноді забирав дитину, дитина скаржилась на дії батька, стосунки між дитиною та батьком були стримані, матір`ю надано письмову заяву щоб дитину не віддавали батьку та дозволено спілкування з дитиною батьком на території дитячого закладу якщо дитина забажає (а.с. 45).
Відповідно листа КНП «Чорноморська лікарня» ЧМР Одеської області № 01/15-867 від 23 травня 2019 року, на виконання ухвали суду від 16 травня 2019 року, було надано відомості щодо перебування дитини на обліку у лікаря - педіатра ОСОБА_7 з зазначенням, що ОСОБА_3 проживає з матір`ю (а.с. 66-69).
Згідно листа № 48/3480 від 23 травня 2019 року ГУНПУ в Одеській області Овідіопольського ВП зазначено, що станом на 23 тпавня 2019 року звернень та повідомлень щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не надходило (а.с.75).
Відповідно висновку № 1-17-554 від 25 липня 2019 року ВК ЧМР Одеської області як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо неповнолітнього ОСОБА_3 , зазначено про доцільність позбавлення батьківських прав (а.с.103-106).
Згідно довідки про встановлення думки малолітнього ОСОБА_3 від 16 травня 2019 року, дитину було опитано в присутності матері з метою встановлення думки дитини. Зі слів дитини, батько часто поводився агресивно, пиячить та б`є його матір, розбивав речі об стіну та кидав у дитину коробкою, кричить на них, залякує та виганяє з дому. Дитина залякана та не бажає бачитись з батьком (а.с. 107)
Відповідно психологічного висновку ОСОБА_3 зазначено про тривожність дитини, батька за час кількох зустрічей не згадував, що свідчить про незадовільні стосунки дитини з батьком, зазначив про погане відношення батька до матері та до нього (а.с.127-128).
Так, згідно ст. 150 СК України, батьки зобов`язанні піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язанні забезпечити здобуття дитиною повної загальної, середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Статтею 19 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Згідно пункту 2 частини першої статті 164 СК України, ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Тлумачення цієї норми права дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.
Як зазначено у рішенні суду першої інстанції, позивач в судовому засіданні не змогла обґрунтувати мету, яку вона прагне досягнути позбавленням батьківських прав і яким чином позбавлення батьківських прав відповідача змінить існуючу ситуацію і сприятиме захисту інтересів дитини.
Основним твердженням позивача є те, що відповідач не сплачує аліменти на утримання дитини. Однак, як вірно зазначено судом першої інстанції, вказане не може бути покладене в основу для позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки останній хоч і має заборгованість, почав сплачувати аліменти, має для цього можливості, і в судовому засіданні суду першої інстанції висловив бажання підтримувати зв`язок з дитиною і вживати заходів по їх виконанню, тому, виходячи із особливостей правовідносин, що склалися між сторонами наявність заборгованості зі сплати аліментів на утримання неповнолітньої доньки відповідача ще не є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав.
Колегія суддів враховує те, що матеріалами справи підтверджена наявність між позивачкою та відповідачем конфліктних ситуацій, які мали певний негативний вплив на дитину. Однак, дані конфліктні ситуації були пов`язані саме з особистими взаємовідносинами між позивачем та відповідачем, а не із виконанням батьківських обов`язків відповідачем. Суд дійшов вірного висновку, що відповідач недостатньо приділяв уваги дитині під час спільного проживання, проте така поведінка відповідача не мала постійного характеру. 
Аналізуючи особу відповідача, суд першої інстанції вірно зазначив, що останній має постійне місце роботи, в матеріалах справи відсутні докази того, що він притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв насильство по відношенню до неї
Отже, суд вірно вказав у своєму рішенні, що відсутні докази того, що відповідач свідомо нехтував своїми батьківськими обов`язками. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для позбавлення його батьківських прав.
Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітнього сина не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.
Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, однак вважає за необхідне зауважити наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:
1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;
2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;
3) жорстоко поводяться з дитиною;
4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;
5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;
6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 недостатньо приділяє уваги сину, його фізичному та духовному розвитку, не забезпечує належного матеріального забезпечення дитини, що є неприпустимим. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне доповнити мотивувальну та резолютивну частини рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 березня 2020 року абзацем наступного змісту:
"Попередити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про необхідність змінити ставлення до виховання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та покласти на Орган опіки та піклування Чорноморської міської ради Одеської області контроль за виконанням  ОСОБА_3 своїх батьківських обов`язків".
Крім того, колегія суддів зазначає, що постановлене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітко сформульованим, логічно структурованим та викладеним у стилі, зрозумілому та доступному для всіх адресатів, обов`язково мати вступну, описову, мотивувальну і резолютивну частини і викладеним у послідовності, встановленій ст. 265 ЦПК. 
На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 березня 2020 року посилання на думки філософів та педагогів щодо місця батька у взаємовідносинах із дитиною, як такі, що не мають правового значення для вирішення даної справи (а.с. 197 абз.2-6).
Також, колегія суддів вважає необгрунтованим посилання у апеляційній скарзі представника ОСОБА_1  про те, що суд першої інстанції не надав правової оцінки довідці про встановлення думки малолітнього ОСОБА_3 щодо позбавлення батьківських прав його батька та не заслухав з цього приводу саму дитину.
Колегія суддів зауважує, що думка дитини, якій на момент розгляду справи виповнилося 6,5 років, може бути прийнята судом до уваги у сукупності з іншими доказами, однак, така думка не може стати єдиною підставою для ухвалення рішення про позбавлення батька дитини батьківських прав, враховуючи, що розлучення з батьками надає тяжкий вплив на дитину, і таке розлучення повинно проводитися лише в крайньому випадку, наприклад коли існує небезпека неминучого заподіяння дитині шкоди або в інших необхідних випадках; розлучення не повинно проводитися, якщо дитина може бути огороджена за допомогою менш радикальних заходів. 
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що не позбавлення батьківських прав відповідача буде кращим заходом для дитини ніж зворотне, оскільки позбавлення батьківських прав не вплине ні на обставини щодо виховання і розвитку дитини, не створює додаткових умов щодо її безпечного виховання, захисту її здоров`я, не сприяє захисту її прав взагалі, а не вжиття такої процедури створює умови для дитини і батька для належного спілкування і розвитку дитини, особливо в тій ситуації, коли батько виявив таке бажання, це створить умови для додаткових гарантій для дитини, навіть матеріального характеру.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. 374, ч.1 ст. 376, ст.ст. 381-384, ст.390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 березня 2020 року - змінити.
Доповнити мотивувальну та резолютивну частини рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 березня 2020 року абзацем наступного змісту:
"Попередити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про необхідність змінити ставлення до виховання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та покласти на Орган опіки та піклування Чорноморської міської ради Одеської області контроль за виконанням  ОСОБА_3 своїх батьківських обов`язків".
Виключити з мотивувальної частини рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 березня 2020 року посилання на думки філософів та педагогів щодо місця батька у взаємовідносинах із дитиною (а.с. 197 абз.2-6).
В решті судове рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 02 березня 2021 року.

      Головуючий                                                               С.О. Погорєлова 
      
Судді                                                                  А.П. Заїкін

        О.М. Таварткіладзе