Постанова
Іменем України        
 
08 лютого 2021 року                                                                     
м. Київ
                                                                                
справа № 761/15273/19
провадження № 61-14636св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державна компанія з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт», 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 квітня 2020 року у складі судді Макаренко І. О. та постанову Київського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року у складі колегії суддів:               Махлай Л. Д., Мазурик О. Ф., Мельника Я. С.  
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт»  про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У  квітні 2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 03 червня 2015 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. 
18 січня 2019 року його було ознайомлено з наказом від 17 січня 2019 року № 4-ШР «Про зміни у штатному розписі», яким передбачено скорочення однієї із п`яти посад головного спеціаліста управління кадрів та попереджено про вивільнення виходячи із неможливістю переведення на іншу роботу у зв`язку із відсутністю вакантних посад. 
18 березня 2019 року його було звільнено із займаної посади.
Вважає, що звільнення здійснено із порушенням порядку проведення звільнення та без законних підстав, оскільки не були враховані вимоги статті 42 КЗпП України та його переважне право на залишення на роботі як працівника з більш високою кваліфікацією, продуктивністю праці та стажем роботи за професією понад 35 років, у тому числі понад 20 років на посадах керівного складу.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив: визнати незаконним та скасувати наказ від 18 березня 2019 року № 29-к про звільнення; поновити його на посаді головного спеціаліста управління кадрів Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» (далі - ДК «Укрспецекспорт») та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 березня до 07 травня 2019 року в сумі 52 248,10 грн.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29 квітня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що критерії рівня кваліфікації та продуктивності працівника не є чітко визначеними законодавством, а визначаються роботодавцем, порушень у оцінці відповідачем рівня кваліфікації та продуктивності праці не вбачається, а процедура звільнення особи відповідачем дотримана.
Постановою Київського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 квітня 2020 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що звільнення позивача відбулося у відповідності з вимогами трудового законодавства, у тому числі і з урахуванням положень статті 42 КЗпП України. Рішення місцевого суду є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У жовтні 2020 року ОСОБА_1  подав касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 квітня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1  мотивована тим, що судами залишено поза увагою те, що він має переважне право на залишення на роботі, оскільки має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. 
Брав участь у розробці нормативних документів Кабінету Міністрів України та органу державної влади, визначення структури і штату підрозділів (закладу), з урахуванням вимог законодавчих актів, які регламентують суспільні відносини у відповідній сфері, визначенні найменувань посад та кваліфікації працівників, у тому числі науково-викладацького складу, положень про структурні підрозділи та посадові інструкції (обов`язки), тощо.
Він з 05 серпня 1982 року до 10 березня 2013 року проходив військову службу на посадах офіцерського складу, що зараховується до спеціального стажу. 
За час служби неодноразово заохочувався керівництвом. 
Загальний стаж роботи за спеціальністю складає більше 35 років.
Вважає, що відповідач неправильно надав перевагу працівнику, який має середньо-спеціальну освіту. Вони обоє не мають профільної освіти, але його стаж удвічі більший. 
Крім того, з 2015 року один з працівників працює за скороченим семигодинним робочим днем.
Він має освіту не нижчу ніж інші працівники, проте за стажем роботи та досвідом значно перевищує їх, а також володіє додатковими навичками, які використовував при вирішенні завдань.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У січні 2021 року ДК «Укрспецекспорт» подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, дійшли правильного висновку про те, що звільнення позивача із займаної посади відбулося на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України з додержанням вимог чинного трудового законодавства України, оскільки у відповідача дійсно мали місце зміни в організації праці - скорочення штату та чисельності працівників.
Також правильним є висновок суду першої інстанції про те, що відповідач належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо пропозиції позивачу іншої роботи у відповідача.  
Доводи, викладені у касаційній скарзі є аналогічними доводам апеляційної скарги, яким була дана належна правова оцінка.
Крім того, аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди позивача з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які обґрунтовано спростували, та не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, тобто зводяться до переоцінки доказів.   
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2020 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Шевченківського районного суду міста Києва.
14 січня 2021 року справа № 761/15273/19 надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
З 03 червня 2015 року позивач перебував у трудових відносинах з ДК «Укрспецекспорт». 
Наказом від 03 червня 2015 року № 74-ОС його призначено з 03 червня 2015 року на посаду головного спеціаліста управління кадрів.
У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та на підставі наказу від 17 січня 2019 року № 4-ШР «Про зміни у штатному розписі» в штатному розписі ДК «Укрспецекспорт» скорочено одну посаду головного спеціаліста управління кадрів.
18 січня 2019 року позивача попереджено про вивільнення.
Наказом від 18 березня 2019 року № 29-к ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату працівників.
18 березня 2019 року ОСОБА_1 видано належно оформлену трудову книжку і проведено з ним розрахунок, виплачено грошову компенсацію за невикористану частину основної щорічної відпустки за 29 календарних днів та вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку.
Апеляційним судом також встановлено, що головний спеціаліст (таб. 1173) має дві вищі освіти за спеціальністю «Лісове господарство» та за спеціальністю «Управління персоналом і економіка праці» та має профільну спеціальність «Економіка та управління трудовими ресурсами», головний спеціаліст (таб. № 1293) має дві вищі освіти за спеціальністю «Математика та інформатика» та за спеціальністю «Міжнародна економіка», а також має свідоцтво про підвищення кваліфікації за програмою «Директор з персоналу», а головний спеціаліст (таб. № 1440) має вищу освіту за спеціальністю «Міжнародна економіка» та підвищення кваліфікації за програмою «Правове регулювання трудових відносин. Кадрове діловодство».
ОСОБА_1 має вищу освіту за спеціальністю «Електродротовий зв`язок», закінчив Київське вище військове інженерне училище зв`язку та не проходив перепідготовки чи підвищення кваліфікації.  
Працівник (таб. 1296), як позивач, не має профільної вищої освіти, проте має стаж роботи на підприємстві 19 років, з яких 6 років у кадровому підрозділі. Безперервний стаж роботи позивача у ДК «Укрспецекспорт» складає 4 роки.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею                5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених, зокрема у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. 
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. 
Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,  вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих  доказів про те, що він має більш високу продуктивність праці порівняно з іншими працівниками. 
Надана відповідачем порівняльна таблиця працівників управління кадрів відповідно до статті 42 КЗпП України свідчить про те, що безперервний стаж роботи позивача у ДК «Укрспецекспорт» серед працівників з рівними умовами продуктивності праці і кваліфікації найменший.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, дійшли обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з додержанням вимог чинного трудового законодавства України.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд, зокрема у постановах від 15 листопада 2018 року у справі № 761/26743/16 (провадження № 61-29311св18) та від 05 грудня               2018 року у справі № 761/30122/16-ц (провадження № 61-34043св18). 
Суди правильно застосували до спірних правовідносин норми права, що регулюють спірні правовідносини, тому безпідставним є посилання у касаційній скарзі на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК, оскільки вказана обставина є підставою для касаційного оскарження, а не для скасування судових рішень, які ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам законності та обґрунтованості.
Доводи касаційної скарги є аналогічними аргументам апеляційної скарги, які суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.
Посилання у касаційній скарзі не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                              № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 квітня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. В. Литвиненко	
 	 	
 	В. С. Висоцька	
 	 	
 	А. І. Грушицький