УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 671/1504/20
Провадження № 22-ц/4820/334/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 лютого 2021 року м. Хмельницький
Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М., 
секретар судового засідання Кошельник В.М.
з участю представника відповідача
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 671/1504/20 за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 16 грудня 2020 року у складі судді Павлової А.С. по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Волочиської міської об`єднаної територіальної громади в особі Волочиської міської ради, ОСОБА_1 про продовження строку для прийняття спадщини.
Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд
в с т а н о в и в :        
В жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом і просив ухвалити рішення яким продовжити йому строки для прийняття спадщини, як єдиному спадкоємцю за заповітом після смерті спадкодавця – ОСОБА_3 , який проживав по АДРЕСА_1 і там же ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. 
В обґрунтування своїх позовних вимог, ОСОБА_2 вказував, що народився ІНФОРМАЦІЯ_2 та проживав разом з матір`ю в с. Гречана Волочиського району Хмельницької області до 01.01.1989 року. 27 лютого 1989 року вони переїхали на постійне місце проживання до батька ОСОБА_4 - в смт. Сатанів Городоцького району Хмельницької області, де в подальшому було зареєстровано місце проживання матері. ІНФОРМАЦІЯ_3 його мати ОСОБА_5 померла.
При цьому позивач вказував, що в АДРЕСА_1 залишилася проживати його бабуся по лінії матері – ОСОБА_6 , яка проживала там зі своїм співмешканцем – ОСОБА_3 . Бабуся проживала з ним до своєї смерті – ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після смерті бабусі ОСОБА_3 залишився проживати за цією ж адресою, проживав одиноко і помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . У 2020 році позивачу стало відомо, що ОСОБА_3 залишив заповіт, за яким все своє майно заповів йому, позивачу ОСОБА_2 . Про наявність вказаного заповіту йому не було відомо аж до липня 2020 року, коли працівники Соломнянського старостинського округу села Гречана Волочиського району Хмельницької області повідомили про наявність заповіту на його ім`я, де і отримав дублікат заповіту.
Після звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з причин пропуску строків для прийняття спадщини.
В обґрунтування своїх позовних вимог, ОСОБА_2 зазначав, що причиною пропуску строку на прийняття спадщини такий тривалий термін стала його необізнаність про існування заповіту. Тому просив задоволити його позов.
Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 16 грудня 2020 року вказаний позов було задоволено. Визначено ОСОБА_2 додатковий строк для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном два місяці з дня вступу в законну силу рішення суду.
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати вказане рішення, ухвалити нове, яким задоволити позов, посилаючись на не з`ясування в повній мірі обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального, порушення норм процесуального права. Вказує, що доводи позивача про те, що про наявність заповіту йому стало відомо лише влітку 2020 року спростовуються зазначеними в запереченнях на позовну заяву фактах, а також наданими під час розгляду справи в суді першої інстанції поясненнях. Зазначає, що згідно чинного законодавства дублікат заповіту може бути виданий лише спадкоємцю. Згідно наданих доказів 20 лютого 2020 року було видано дублікат заповіту, підпис про отримання зроблено ОСОБА_2 . Отже, позивачу вже в лютому 2020 року було відомо про наявність заповіту. А також зазначає, що особисто зателефонував відповідачу 05.02.2020 року і по телефону розповів йому про існування заповіту. При цьому своїх намірів щодо спадкування ОСОБА_2 на той час не озвучив. Вказані обставини, на думку апелянта, свідчать про те, що ОСОБА_2 ще в лютому 2020 року знав по наявність заповіту, однак у передбачений законом строк не вчинив дії щодо прийняття спадщини. Тому апелянт вважає, що позивач пропустив строк для прийняття спадщини, а позовні вимоги вважає такими, що не підлягають задоволенню
Перевіривши матеріали справи, колегія судді вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Так судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Його бабця з боку матері ОСОБА_6 проживала зі своїм співмешканцем ОСОБА_3 
23 січня 1995 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений секретарем Соломнянської сільської ради Волочиського району Хмельницької області, яким заповів все своє майно та будівлі ОСОБА_2 . Заповіт зареєстрований у реєстрі та є чинним.
ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3 помер.
       04 лютого 2020 року ОСОБА_1 як спадкоємець першої черги за законом звернувся до Волочиської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 і за його заявою було відкрито спадкову справу № 32/2020.
За поясненнями ОСОБА_2 про існування заповіту він дізнався в липні 2020 року від посадових осіб Соломнянського старостинського округу.
В серпні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до державного нотаріуса Волочиської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , однак нотаріус листом від 13 серпня 2020 року повідомив позивача, що він пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини і фактично не вступив в управління спадковим майном, а тому має звернутись до суду для визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .
Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
У відповідності до ст. 534 ЦК УРСР в редакції 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.
За норами ст. 548 ЦК УРСР в редакції 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 550 ЦК УРСР в редакції 1963 року строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.
 
Отже за змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Предметом цього спору є встановлення додаткового строку для прийняття спадщини позивачеві, оскільки останній після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , будучи його спадкоємцем за заповітом, пропустив строк для прийняття спадщини. 
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 вказував, що він не знав про існування вищевказаного заповіту, тому не звертався до нотаріуса з відповідною заявою протягом визначеного законом строку.
Крім того слід звернути увагу, що позивач не мав права на спадщину за законом. 
Також позивач вказав, що на час відкриття спадщини він був неповнолітнім, а його мати в 1995 році померла і йому не відомо чи мати знала про заповіт, а за свого життя вона про це йому нічого не розповідала.
При цьому відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі.
Отже, на нотаріуса покладено обов`язок щодо повідомлення спадкодавця про необхідність подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом чи про відмову від її прийняття, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини.
З наявних матеріалів спадкової справи № 32/20-20, відкритої за заявою спадкоємця першої черги за законом ОСОБА_1 , вбачається, що відсутні об`єктивні письмові відомості, про те, що нотаріус повідомляла позивача про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 , наявності на його ім`я заповіту та відповідно наявності у нього спадкових прав.
У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття  спадщини у такому випадку потрібно враховувати свободу заповіту, як фундаментальний принцип спадкового права.
Враховуючи обставини справи, наявність заповіту на користь позивача як спадкоємця майна спадкодавця ОСОБА_3 , а також наведені позивачем причини, а саме його необізнаність про наявність заповіту, неповнолітній вік на час відкриття спадщини, які є об`єктивними та істотними труднощами, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Такі ж правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 484/3221/17, від 10 січня 2019 року у справі № 263/1221/17, від 25 березня 2020 року у справі № 642/2539/18-ц, від 21 вересня 2020 року у справі № 130/2517/18.
Доводи апеляційної скарги, що позивачу стало відомо про заповіт в лютому 2020 року, коли він отримав дублікат заповіту, також про те, що апелянт особисто зателефонував позивачу 05.02.2020 року і розповів йому про існування заповіту, однак у передбачений законом позивач строк не вчинив дії щодо прийняття спадщини, що мав зробити в строк до 20 травня 2020 року слід відхилити.
Як передбачено нормами ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, а згідно ст. 550 ЦК УРСР в редакції 1963 року строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними.
Отже за змістом цих норм цивільного законодавства чинного на час відкриття спадщини поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини мають бути причини, які з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій саме в межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, а не з моменту коли спадкоємець дізнався про наявність заповіту як про це помилково зазначає апелянт.
Як беззаперечно встановлено судом, протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, тобто з 14 вересня 2002 року, позивачу не було відомо про наявність заповіту на його ім`я, крім того він був неповнолітнім і не міг самостійно реалізувати свої спадкові права. Також по справі достеменно не встановлено, що мати позивача знала про існування заповіту на ім`я свого сина і повідомила його про це.
При цьому, навіть якщо погодитись з позицією апелянта, що перебіг шестимісячного строку для позивача почався з 20 лютого 2020 року, коли він отримав дублікат заповіту, то вказаний шестимісячний строк збігає 20 серпня 2020 року, а позивач звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини до цього часу і нотаріус листом від 13 серпня 2020 року відмовила позивачу в зв`язку з пропуском строку прийняття спадщини.
Також суд не приймає до уваги посилання апелянт на норми ч. 2 ст. 549 ЦК 1963 року, за якими особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини, якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців, оскільки вказана норма за обставинами справи не підлягає застосуванню при вирішенні даного спору.
За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 16 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 26 лютого 2021 року.

        Судді                                         А.М.Костенко

Р.С. Гринчук

Л.М. Грох