Єдиний унікальний номер справи 755/3299/19
Провадження №22-ц/824/568/2021

 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
04 лютого 2021 року                                                                                                місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді     Журби С.О., 
суддів                           Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Сас Ю.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_2 , треті особи: публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк», ОСОБА_3 , про визнання електронних торгів недійсними, визнання недійсними та скасування протоколу проведення прилюдних торгів й акту державного виконавця про реалізацію арештованого майна,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання електронних торгів недійсними, визнання недійсними та скасування протоколу проведення прилюдних торгів й акту державного виконавця про реалізацію арештованого майна. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив про те,  що на виконанні Шевченківського РВ ДВС перебуває виконавче провадження №56144326 з виконання виконавчого листа №761/2054/14-ц виданого Шевченківським районним судом м. Києва 21.07.2014 року про стягнення з позивача на користь ПАТ «Укрсиббанк» суми боргу у розмірі 767383,49 грн. В липні 2018 року було складено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, якою проведено опис квартири, що є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки №49582 від 13.03.2007 року, укладеного між боржником та стягувачем для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором. 09.07.2018 року складено акт державного виконавця, зі змісту якого вбачається, що державним виконавцем встановлено факт непроживання боржника за місцем реєстрації, а саме: АДРЕСА_1 . 12.07.2018 року винесено постанову про арешт коштів боржника. 23.07.2018 року винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні. 30.07.2018 року складено висновок про вартість майна, відповідно до якого вартість майна станом на 30.07.2018 року складає 544753,00 грн. 19.11.018 року перші електронні торги (лот №309659) не відбулися, про що складено відповідний протокол №370000. 02.01.2019 року були проведені повторні електронні торги з реалізації нерухомого майна за початковою ціною 435802,40 грн. Торги відбулись, майно реалізоване за стартовою ціною, переможцем визнано єдиного учасника - ОСОБА_2 , про що складено протокол №379707. 28.01.2019 року затверджено Акт про проведені електронні торги, що був складений 27.01.2019 року. 
Позивач не погоджується з результатами проведених торгів, вважає, що електронні торги були проведені з порушенням встановленого законом порядку та призвели до порушення його прав і законних інтересів. Реалізоване майно є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки №49582 від 13.03.2007 року, укладеного між позивачем та ПАТ «Укрсиббанк» для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором. При цьому вказане майно підпадає під дію обмежень, встановлених п. 1 ч. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В матеріалах справи відсутня інформація про наявність у боржника іншого житла. Хоча він й зареєстрований за іншою адресою, зокрема в квартирі, яка належить його сестрі ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ), однак позивач не проживає за місцем прописки, а фактично живе у належній йому іпотечній квартирі. За таких спірна квартира не могла бути реалізована на електронних торгах 02.01.2019 року в силу положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відтак наявні законні підстави для визнання цього правочину недійсними. 
Окрім наведеного, позивач вважає, що було порушено й процедуру звернення стягнення на спірну квартиру та її реалізації. Зокрема, в постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, у графі про зберігання майна було зазначено, що майно «відповідного зберігання не потребує», в той же час на веб-сайті ДП «СЕТАМ» зберігачем майна було зазначено особу на ім`я ОСОБА_5 . Таким чином фактичного зберігача майна не було, а відтак і була відсутня можливість ознайомлення з майном. Також позивач не отримував повідомлення від ДТ «СЕТАМ» про день, час і місце проведення прилюдних торгів та про початкову ціну продажу майна. ДП «СЕТАМ» повинно було направити на адресу державного виконавця протокол торгів у строк до 08.01.2019 року, проте організатор торгів направив протокол №379707 лише 14.01.2019 року. Згідно акту про проведені прилюдні торги від 28.01.2019 року кошти за придбане майно надійшли 16.01.2019 року, отже державний виконавець був зобов`язаний скласти акт у строк до 22.01.2019 року, проте порушив приписи ст. 47 Закону України «Про іпотеку».
У зв`язку з вищевикладеним позивач просив суд визнати електронні торги з продажу предмету іпотеки недійсними; визнати протокол проведення електронних торгів від 02.01.2019 року недійсним; визнати акт про проведені електронні торги від 28.01.2019 року недійсним; покласти на відповідачів понесені позивачем судові витрати.
Рішенням  Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2019 року в задоволенні вищевказаного позову відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, оскаржуване рішення вважає незаконним, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважав доводи апелянта неналежними, а оскаржуване рішення - законним та обґрунтованим. Просив відмовити у задоволенні скарги, а рішення суду - залишити без змін.
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував насамперед тим, що реалізована в порядку виконавчого провадження квартира підпадає під обмеження, встановленні Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», однак суд безпідставно не взяв це до уваги, відхиливши твердження позивача про те, що спірна квартира є постійним місцем його проживання.
З даною позицією апелянта колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
У відповідності до положень п. 1 ч. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави або предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань позичальника або майнового поручителя за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, якщо таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника.
Зважаючи на положення зазначеної норми, однією із обставин, які мав встановити суд при вирішенні даної справи, є питання, чи є спірна квартира місцем постійного проживання позичальника або майнового поручителя. 
З матеріалів справи вбачається, що даному питанню суд першої інстанції приділив значну увагу, належним чином дослідивши представлені з цього приводу як однією так і іншою стороною докази. 
При розгляді питання, чи проживав позивач в спірній квартирі, суд першої інстанції взяв до уваги той факт, що ОСОБА_1 зареєстрований за іншою адресою.  Непроживання відповідача в спірній квартирі також підтверджується й відповідним актом державного виконавця, а також іншими документами виконавчого провадження. Проживання позивача за іншою адресою було прямо зазначено і в заяві від його імені на адресу позичальника ПАТ «Укрсиббанк» від 03.05.2018 року. Крім того, в межах різних виконавчих проваджень ОСОБА_1., звертаючись до ВДВС, систематично вказував місцем свого проживання - АДРЕСА_2 . Таким чином, за результатами дослідження всіх представлених доказів, суд першої інстанції прийшов до належного висновку про недоведення позивачем того факту, що спірна квартира є місцем його постійного проживання. В свою чергу це обумовлює відсутність підстав для розповсюдження на дані правовідносини обмежень, встановлених Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». З такою позицією в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи її обґрунтованою та законною.
Не може погодитися колегія суддів із доводами апелянта стосовно допущених з його точки зору порушень процедури реалізації арештованого майна, а також незазначення при описі та арешті майна відповідального зберігача, в той же час як при реалізації квартири на сайті ДП «Сетам» така особа була вже зазначена, а також ненадання на ознайомлення певних актів державного виконавця.
Як зазначено в постанові Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі №911/494/17, на яку посилався сам апелянт в своїй скарзі, вирішуючи спір про визнання електронних торгів недійсними, необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог порядку та інших норм законодавства під час проведення електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів, які оспорюють результати електронних торгів.
У відповідності до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України особа має право звернутися до цивільного суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином підставою для судового захисту особи є встановлення порушення, невизнання чи оспорювання її прав, свобод та інтересів. 
Згідно вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За змістом ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. 
Зважаючи на наведені норми, оспорювати правочин крім його сторони може також особа, яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
Отже, за змістом статей 15, 16, 215 ЦК України визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав позивача, який не є стороною цього правочину, а в разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено. Зазначена правова позиція була висловлена Верховним Судом за результатами розгляду справи № 910/14255/18.
Зазначаючи про порушення процедури проведення реалізації іпотечного майна, зокрема з приводу зазначення особи зберігача, дати направлення протоколів торгів та складання виконавцем відповідних актів, як і ознайомлення з документами провадження, позивач належним чином не обґрунтував з посилання на відповідні належні та допустимі докази, яким саме чином наведені обставини вплинули на саме його реальні а не гіпотетичні права, та призвели до неналежності результатів електронних торгів. В свою чергу це виключає наявність підстав для визнання оспорених правочинів недійсними в даній справі. 
Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                                                                  С.О. Журба

Судді                                                                                                              Т.О. Писана 

                                                                                                                        К.П. Приходько