Ухвала
іменем України 
 
10 березня 2021 року
м. Київ
справа № 367/8074/13-к
провадження № 51-1155 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Бородянського районного суду Київської області від 
4 листопада 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року, 
встановив:
Вироком Бородянського районного суду Київської області від 4 листопада 2019 року
 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя 
АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі — КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
На підставі п. «а» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» ОСОБА_4 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по 301 050 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди кожному.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року зазначений вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишено без зміни. 
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 7 липня 2013 року близько 14:30, не отримавши в установленому законом порядку посвідчення водія,  порушуючи вимоги п. «а» пунктів 2, 3 Правил дорожнього руху, керуючи технічно несправним автомобілем ВАЗ-2107, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автомобільною дорогою С-100501 (Іванків — Радомишль) с. Пісківка Бородянського району Київської області по вул. Петровського (нині — Заводська), біля будинку № 94, усупереч вимогам пунктів 12.1, 12.3  Правил дорожнього руху, здійснюючи рух у населеному пункті, не врахував дорожньої обстановки і технічного стану транспортного засобу, не обрав безпечної швидкості руху, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, в результаті чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка рухалася через узбіччя та проїзну частину вказаної автомобільної дороги у напрямку від будинку АДРЕСА_2 , заподіявши їй смертельні тілесні ушкодження.
У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_4 — адвокат ОСОБА_5 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного, просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
На обґрунтування своїх доводів вказує, що у кримінальному провадженні не доведено винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а висновки суду ґрунтуються на недопустимих та суперечливих доказах, зокрема даних, що містяться у висновку комплексної автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи 
від 18 вересня 2013 року і висновку судово-медичного експерта від 5 вересня 
2013 року. Стверджує, що висновок комплексної автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи від 18 вересня 2013 року та висновок судово-медичного експерта від 5 вересня 2013 року здобуті завдяки інформації, отриманої внаслідок істотного порушення прав і свобод людини.
Захисник зазначає, що апеляційний, суд порушуючи вимоги ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), належним чином не перевірив доводів, наведених в його апеляційній скарзі, не спростував їх та проігнорував клопотання про повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, оскільки суд першої інстанції дослідив їх неповністю та з порушеннями.
Перевіривши доводи, зазначені в касаційній скарзі та надані копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Згідно із ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. 
Тому неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є предметом перегляду суду касаційної інстанції. 
Як убачається із судових рішень, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, ґрунтується на ретельно та всебічно досліджених у судовому засіданні доказах. 
Так, в основу вироку суд обґрунтовано поклав показання потерпілого ОСОБА_8 , який був очевидцем події та пояснив, що 7 липня 2013 року, коли його дружина ОСОБА_8 переходила дорогу та вже була на середині, він побачив, як автомобіль
ВАЗ-2107 вчинив на неї наїзд.
Зазначені показання узгоджуються з показаннями свідків – очевидців дорожньо- транспортної пригоди ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які в судовому засідання підтвердили, що 7 липня 2013 року бачили, як автомобіль «Жигулі» збив ОСОБА_8 , яка переходила дорогу від чого потерпіла перелетіла через автомобіль і впала на протилежній частині дороги біля тротуару.
Такі показання потерпілого та свідків підтверджуються іншими доказами, в тому числі: показаннями потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , даними протоколу огляду  місця дорожньо-транспортної пригоди, акта огляду і тимчасового затримання транспортного засобу та ілюстративної таблиці від 7 липня 2013 року, протоколу огляду автомобіля від 26 липня 2013 року, висновку судово-медичної експертизи 
від 5 вересня 2013 року № 19/207, висновку комісійної судово-медичної експертизи від 22 листопада 2016 року № 45/К, висновку судово-медичної експертизи від 
2 червня 2017 року № 2/207, висновку комплексної автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 7159/7160/7161/13-52 від 18 вересня 2013 року, висновку судової автотехнічної експертизи від 20 листопада 2013 року № 2323/13-23, висновку додаткової автотехнічної експертизи від 23 липня 2015 року № 2944/15-52 та іншими доказами, зміст яких детально наведено у вироку.
Зіставивши докази у їх взаємозв`язку, місцевий суд умотивовано визнав, що показання учасників судового процесу, як і дані, що містяться у протоколах слідчих дій та в експертних висновках, на підставі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, і правомірно поклав їх в основу вироку.
Доводи захисника про те, що ОСОБА_4 не мав технічної можливості уникнути наїзду на потерпілу, оскільки вона швидко вийшла на дорогу з обмеженою оглядовістю через наявність на узбіччі автомобіля «Пежо Ранч» та свідків 
ОСОБА_13 , ОСОБА_10 і ОСОБА_15 , які перебували на тротуарі біля вказаного автомобіля, а також про те, що в ході досудового розслідування слідчий без дослідження всіх обставин дорожньо-транспортної пригоди призначив комплексну автотехнічну та транспортно-трасологічну експертизу і вихідні дані, на підставі яких проведено ці експертизи не відповідають дійсним обставинам справи, були ретельно перевірені судами першої та апеляційної інстанцій і не знайшли свого підтвердження.
Відповідно до показань допитаних у ході судового розгляду потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_13 ,  ОСОБА_12 та ОСОБА_14 у момент наїзду 
ОСОБА_8 була вже на середині проїзної частини дороги, і такі показання ці особи підтвердили під час проведення слідчих експериментів. Стороною захисту не наведено переконливих доводів, які би ставили під сумнів  допустимість цих та інших доказів, та про невідповідність обставинам справи, вихідних даних при призначенні та проведенні в кримінальному провадженні судових експертиз.
Правильність висновку комплексної автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи від 18 вересня 2013 року   № 7159/7160/7161/13-52 підтвердили  допитані в судовому засіданні експерти.
Вказаними доказами достовірно були встановлені обставини дорожньо-транспортної пригоди, рух потерпілої, рух автомобіля, місце наїзду на потерпілу, визначено об`єктивну можливість для водія виявити небезпеку і технічну можливість уникнути наслідків дорожньо-транспортної пригоди. Тому, з позицією захисника про невинуватість ОСОБА_4 , у зв`язку з тим, що дорожньо-транспортна пригода виникла внаслідок дій пішохода – потерпілої ОСОБА_8 , суд погодитись не може.
Таким чином, безпосередньо дослідивши докази у справі, надавши їм належну оцінку, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину та за встановлених фактичних обставин кримінального провадження правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК.
Доводи захисника про недоведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину є безпідставними. 
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження належним чином перевірив доводи захисника, викладені у його апеляційній скарзі, проаналізував і дав на них переконливі відповіді. Крім того, суд виклав аналіз доказів і навів детальні мотиви прийнятого рішення, спростувавши доводи захисника щодо необґрунтованого засудження ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
З приводу доводів захисника про те, що суд апеляційної інстанції проігнорував його клопотання про повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, слід зазначити таке.
Як вбачається з наявних матеріалів, під час апеляційного розгляду за клопотанням захисника ОСОБА_5 було повторно досліджено письмові докази, зокрема висновок комплексної автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи 
від 18 вересня 2013 року № 7159/7160/7161/13-52, акт  судово-медичного дослідження № 207 і висновок  експерта  від 5 вересня 2013 року № 19/207  , які за твердженням захисника є недопустимими доказами, оскільки були здобуті завдяки інформації, отриманої внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, а саме внаслідок здійснення процесуальних дій без дозволу суду.
Апеляційний суд обґрунтовано визнав такі доводи сторони захисту безпідставними, адже не було встановлено даних, які би свідчили, що зазначені докази отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, і захисник не зазначив, у чому саме полягали ці порушення і які саме процесуальні дії потребували дозволу суду, але були проведені без такого дозволу, а обмежився лише загальними фразами.
Призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, 
є необхідним для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Також суд першої інстанції обґрунтовано застосував Закон України «Про амністію 
у 2014 році» та на підставі п. «а» ст. 1 цього Закону звільнив ОСОБА_4 від основного покарання у виді позбавлення волі.
Крім того, визначаючи розмір відшкодування майнової шкоди потерпілим, суд урахував тяжкість кримінального правопорушення, негативні наслідки – смерть людини, глибину душевних страждань потерпілих, переживання та спогади. Судом також взято до уваги, що на момент вчинення злочину засуджений був неповнолітнім і його батьки відшкодували витрати на поховання ОСОБА_8 .
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
З огляду на викладене Суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника з наведених у ній мотивів немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Бородянського районного суду Київської області від 4 листопада 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                   ОСОБА_3